Жив е!
Идвай.
Полиция! Стой!
Положението беше плачевно, щом ми олекна, че ме залавят насън.
При мисълта, че може да лежиш в затвора до живот,
започваш да виждаш всичко по-ясно, в невероятни подробности,
сякаш мозъкът ти иска да систематизира спомена за всичко, което ще загубиш.
Околните започват да те гледат накриво.
С нещо да ви помогна?
Приятен ден.
Добро утро, г-н Купър.
Лъди.
Бих искал после да поговорим в кабинета ми.
- За какво? - Моля?
Член съм на клуба от десетина години, но за пръв път искаш да си говорим.
Та се чудя за какво иде реч.
Надявах се да поговорим насаме.
Кажи ми тук какво има.
Въпросът е деликатен.
- За нас си ценен член на клуба. - Радвам се да го чуя.
Бордът се събра.
Считаме за разумно да прекратим членството ти,
докато не решиш проблемите си.
- Ясно. - Съжалявам, Куп.
Кое правило позволява на борда да ме изрита от клуба?
Стига, Куп, за друго е.
Доколкото си спомням, ако съм нарушил правилата,
а аз не съм, клубът трябва да ме информира писмено.
Чак след три предупреждения
се събира дисциплинарен съвет да реши дали да ме изгони.
- Арестуваха те за убийство. - Не съм убиец.
Как да съм сигурен?
Май си прав, Лъди, няма как да знаеш.
Но ако има и най-малката вероятност да съм хладнокръвен убиец,
сигурен ли си, че искаш да ме дразниш?
Ще си довърша тренировката. Благодаря.
Мел.
Здрасти. Боже, още ли те боли?
- Карам на викодин. - Ясно.
С перкосета са си комбина. Кажи ти как си.
- Била съм и по-добре. - Разбирам.
- Поръчах зеленчуци. - Благодаря.
Изненадах се, когато ми писа.
Чудя се какво знаеш.
За кое?
Не знам. За каквото и да било.
Питай нещо конкретно.
Боже, не даваш показания, Барни.
Какво е това?
Нотариалният акт на къщата ви. Той ти дава своята половина.
Щях да ти го донеса, но ти писа да се видим.
- Той мисли, че ще влезе в затвора. - Прехвърля ти активите да ги пазиш.
- Така е разумно. - Ако мислиш, че ще лежиш.
Правим каквото можем.
- Боже, децата. - Те са подсигурени.
Ти също ще бъдеш, ако той влезе в затвора.
На твое име са сметките за следването и за пенсия.
Ако си на зор, може да заложиш къщата. Важното е, че сте обезпечени.
Нещо става с него, познавам го.
Още преди смъртта на Пол. Просто не мога да разбера.
Какво прави след уволнението си?
- Казал ти е за това? - Да, но какво премълчава?
И да знаех, нямаше да ти кажа.
- Искам да му помогна. - Вече е късно.
С теб трябва да приемем факта, че сега само той може да си помогне.
- Трябва да тръгвам. - Добре.
- Дръж ме в течение. - И ти.
Усещате ли мрачното настроение в тази стая?
Али.
В подобни ситуации
се пада на лудия в компанията да завърже разговор.
Знам, че сме уплашени и си мислим едно и също,
затова направо ще го кажа.
Да, спя с бившия си годеник.
Какво каза?
- Спя с Брус. - Боже мили, Али.
- Без укори. - Не те коря.
- Но е грешка. - А да чукаш Сам, беше гениална идея ли?
Ще спреш ли вече?
Да не мислиш, че не знаят? Целият град научи.
- Пак ли спря хапчетата? - Щом правя секс, значи не ги пия ли?
Пак ли не ги пиеш?
Да! Иначе не мога да правя секс! Поне задоволителен секс.
Какво общо имат хапчетата?
- Стига, Тори. - Интересно ми е.
Ти да имаш въпрос?
- Не. - Разумно.
Не мога да свърша, ако ги пия.
- Ще се гръмна! - Ясно.
- Да го обсъдим. - Половия ти живот?
Риска да влезеш в затвора!
- Дума не обелваш за това. - Имам основание.
- Какво е то? - Че не желая.
Железен довод, няма що, Анди!
- Къде отиваш? - Да пея.
- Брус там ли ще е? - Не, отсвири ме.
- Тъпак. - Да.
- До после. - Чакай, искам с теб.
Къде тръгнахте всички?
- Искам да я слушам. - И аз.
Да вървим.
Да, чудесна идея, заведи децата на бар.
- Бива си я, нали? - Страхотна е.
Съжалявам, но тази песен... Ужас.
Щях да се омъжвам.
И таз добра.
Преди години.
- Какво прави? - Каквото й скимне.
Казва се Брус.
Мисълта ми е,
че провалих сватбата, защото не съм в ред с главата.
По-точно казано, не съм нормална.
Но напоследък си мисля, че и Брус не е нормален.
Нормалните хора не се връщат при теб само за да те отсвирят след това.
Нормалните хора ще те оставят да им върнеш плочата с албума на "Хоул",
която си пазил цели десет години.
Същите тези години, в които си загубил всичко.
Не и теб, Анди.
Това е батко.
Ти винаги беше до мен.
Спаси живота ми.
Как искам някой да се грижи за теб
така, както ти за мен, защото точно сега имаш нужда.
Както и да е, Брус не ми се обажда. Не е редно така.
Аз може и да съм луда,
но той е семейният, който изчука лудата си бивша в леглото на племенника й.
- Какво? - Ще падна!
Знам, че не беше редно,
но мислех, че сме откровени и не се лъжем.
Но сега осъзнавам, че ме е използвал.
Я пък тоя!
Няма да съм ничия любовница.
- Майната му на Брус. - Сега пък ти.
- Точно така. - Я му тегли една майна!
- Не те заслужава, ти си готина. - Майната му!
Точно така, майната му на Брус!
Майната му на Брус!
Може да не ми преотстъпваш леглото си, ще спя на дивана.
- Спокойно, и без това заспивам на дивана. - Добре.
- Тази вечер в бара се развихри. - Дойде ми музата.
- Добре ли си? - На приливи и отливи е.
- И сама мога да ги пия. - Дали?
Свободен човек съм.
Али, не знам какво ще стане с мен.
Положението никак не е розово.
Искам да съм спокоен, че си добре, децата ще имат нужда от теб.
Анди.
Пий си хапчетата.
Моля те.
Здрасти.
- Ти ли го написа? - Да, още го изпипвам.
Браво.
- Забавлява ли се тази вечер? - Да, тя е невероятна.
Не може да се отрече.
Искам да ти покажа нещо.
Този часовник.
Взех си го в годината, когато ти се роди. Беше на три месеца.
А Тори - на три годинки.
Имахме труден период в службата
и се стреснах,
че може би съм се изхвърлил с тази покупка.
Имах две прекрасни деца
и се чудех как ще се грижа за тях -
да са нахранени, да са здрави.
И тогава видях този часовник в една бижутерия.
Беше страшно скъп и знаех, че майка ти ще ме убие.
Въпреки това го купих.
Исках да усетя какво е да си безстрашен.
Да си повярвам, че съм такъв.
В днешно време децата не носят часовници,
но може някой ден да го сложиш, затова ти го давам.
- И аз съм така понякога. - Как?
Искам да си вярвам.
Един ден ще осъзнаеш, че всеки го прави.
Тогава нещата стават страшни.
Сложи го.
Ето.
- Харесва ми. - Добре, ще скъсим верижката.
- Да затворя ли? - Да.
- Лека нощ. - Лека.
Влез.
- Ехо. - Здрасти.
- Как си? - Добре.
Али предложи на вечеря да го обсъдим.
Да го обсъдим ли?
- Ти ли беше? - Дали съм убил Пол Леви? Не, не съм.
Супер, обсъдихме го.
Ясно.
Лека.
Лека нощ.
Може ли?
- Куп, какво правиш тук? - Кажи ми за сделката.
Признаваме убийството.
Обикновено дават десет години, но прокурорът бърза,
може и да го убедя за осем.
- Осем години? - Ще излезеш след шест.
- За нищо ги нямаш годините. - Алтернативата е 25, до живот.
Ако искаш дело, ще направя всичко, за да го спечеля.
Но не си оптимистка.
Имат мотив, възможност, улики, а оръжието е било в колата ти.
И в най-добрия случай делото ще е риск.
- В твоя случай... - Имам опит в управлението на риска.
Препоръчвам ти сделката. Не е идеално, но е по-доброто.
- Някой интересува ли се, че съм невинен? - Не.
Боже, децата ми.
Да, това е ужасен избор.
Всъщност не е никакъв избор.
Добре.
- Какво? - Насрочи срещата.
Здравейте.
- Здрасти. - Аз съм Мел, майката на Хънтър.
- Това е Морган. - Здрасти.
Морган с адерала ли?
- Мамо. - Съжалявам.
Няма проблем. Ще останеш ли за вечеря?
Не, благодаря, ще си тръгвам.
Сигурна ли си? Ще правя вегетариански бургери.
Не ме мислете. След малко си тръгвам.
- Какво имаш на ръката? - Часовник, татко ми го даде.
Дал ти е ролекса "Дейтона"?
- Да. - Защо?
Не знам.
Да, идвам.
- Здрасти. - Може ли?
Влизай.
Какво става? Не си влизала тук.
Извинявай за бъркотията, Али хич не пази чисто.
- Защо си дал на Хънтър ролекса? - Имам други часовници.
- Искаш ли бира? - Не.
- Обещай ми, че няма да влезеш в затвора. - Правя каквото мога.
Какво ще рече това? Невинен си.
А ми приписваш къщата.
- Раздаваш ценностите си. - Часовникът е стар.
Ако някога си ме обичал, не ме баламосвай.
Изгледите не са добри. Май ще сключа сделка.
- За какво? - За убийство.
- Може да съм навън след шест години. - Шест години? Това майтап ли е?
- Загубя ли делото, ще лежа задълго. - Защо ще губиш? Не си убил Пол.
Защото в реалния живот не става така!
Ужасно е!
В реалния живот нищо не е сигурно.
Разбираш ли? А си кривнал за миг и всичко се променя.
Губиш къщата си, децата се отчуждават,
губиш жена си и себе си.
Чуй ме сега.
Бащата на Маги играе голф с Дейвид Гелсън, най-големия адвокат по наказателно право.
Успявал е да оспори ДНК улики с медицински експертизи.
- Тя може да ти уреди среща. - Ще направи същото, което и Кат.
Не е сигурно. Боже мили!
Искаш ли Тори и Хънтър да ти идват на свиждане?
Да ги свързват с баща им убиеца?
- Ще ги съсипеш. - Мислиш, че не знам ли?
- Направи нещо. - Опитвам се!
Тогава се постарай повече, егоист такъв!
Боже.
В един момент ти ни отписа.
Не помня кога точно,
но съм сигурна, че беше в момент, когато трябваше да се бориш за нас.
Не те виня, аз също вдигнах ръце. И двамата се провалихме.
И ще трябва да живеем с тази мисъл.
Но точно сега
е един от онези моменти, когато те моля да не се отказваш,
а да се бориш с цялата си енергия.
- Мел. - Недей.
Тъкмо бях при прокурора и след известно увещаване
май ще имаме сделката, която искахме.
Така ли?
Виж, гадно е, но при тези обстоятелства...
Струва ми се, че адвокатът ми предлага да лежа за нещо, което не съм извършил.
Да, предлагам този вариант.
Междувременно следователите ни ще търсят пропуски в следствието.
Може и да открият предвид липсата на ресурси в полицията.
Не искам сделка.
Ако мислиш, че претупвам, защото ме изнуди...
Не, няма нищо общо с това.
- Мисля за семейството ти. - И аз.
Какъв сигнал им изпращам, като сключа сделка?
- Че ги обичаш и се жертваш... - Че съм виновен.
За много неща съм виновен, но не и за това.
Никакви сделки.
- Куп... - Не искам.
Добре. Щом си го решил, така да бъде.
Но ми трябва повече информация.
Да започнем отначало. Твоята ДНК на местопрестъплението.
Редовно ходех там, със Сам имах връзка.
- За която излъга. - Тя също. Защо не я разследват?
Телефонните й разпечатки.
Била е в Бостън в нощта на убийството, родителите й потвърждават.
- Имат снимки от рождения ден. - Може да е наела някого да го убие.
Това може да си бил ти.
Разводът им е бил тежък, трябвали са ти пари, имали сте връзка.
Така ще извъртят нещата.
- Мен защо ме няма? - Какво?
Постоянно си звъняхме и си пишехме. Номера ми го няма.
Кой номер й имаш?
- Втори телефон? - Може да го е оставила в Бостън.
Снимки без лице от предплатен телефон. Бюстът може да не е неин.
- Стига, гърдите са на Сам. - И какво от това?
Потвърдили сте алибито й с грешния телефонен номер.
- Проверихме номера. - Имаме и потвърждението на родителите.
Сякаш не биха излъгали.
- Не лъжат. - Нито пък аз.
Колко убийства сте разкрили, г-н Хернандес?
- Чуйте, госпожо... - Да си имаме уважението.
Можете ли да докажете, че другият номер е на Саманта Леви?
- Това не е ли ваша работа? - Не може да проверим всички номера.
- Трябва ни съдебна заповед. Тя е наясно. - Ами вземете!
Без да видя телефона и да го свържа с нея, не мога да взема заповед.
Животът на клиента ми е на карта. Свършете си работата.
- Хайде. - Тръгваме ли си?
Да.
- Да намерим телефона. - Нищо няма да излезе.
Това ли беше?
Дори да намерим телефона,
това би имало значение, ако Сам е убила Пол.
А не вярвам да е била тя.
Каква може да е причината Сам да е крила другия телефон?
Същата, заради която сте крили връзката си.
Ще проучим, но телефона вероятно отдавна го няма.
Трябва да вдигна.
Здравей, да.
Още не съм получила файловете.
- Елена. - Боже, Куп!
- Какво правиш? - Трябваш ми.
- Не ставаше да го обсъждаме по телефона. - Защо не потърсиш...
- Успокой се. Помогни ми, моля те. - И защо да го правя?
Като за начало заради стоте бона, които ми задигна.
Не исках да ги намерят, в случай че не излезеш.
И това ако е извинение!
- Парите ми трябваха. - Знам, съжалявам. Нещата загрубяха.
Арестуваха те за убийство!
- Ти ли го уби? - Не.
- Така ще кажеш. - Трупът вече беше там.
Значи си влизал там!
- Боже! - Махай се, Куп.
- Мамка му! - Какво правиш?
- Счупи вратата ми. - Съжалявам.
Мина ли ти?
- Здравата се подредих. - Така ти се пада.
- Защо си бил в къщата на Сам? - Ти как мислиш?
И не ми се обади? Уж бяхме партньори.
- Знаех какво ще кажеш - че е сбъркано. - И щях да съм права.
Сбъркано е да крадеш от гаджето си.
Тя вече беше скъсала с мен, така че не бъди толкова категорична.
Какво?
Ще ми помогнеш ли?
Елена, здравей.
- Здравейте, г-жо Леви. Съболезнования. - Благодаря.
Много ти благодаря, че предложи да ми помогнеш.
Есперанца още не може да се съвземе.
Казах й да си почине колкото иска.
Ченгетата са обърнали къщата наопаки.
И Ник се съгласи да те наема за деня?
Напоследък рядко си е вкъщи.
Излизам по задачи, няма да ме има няколко часа.
Всичко наред ли е?
- Да, г-жо Леви. - Добре, до после.
- Пак благодаря. - За нищо.
- Как мина? - Имаме няколко часа.
Да започваме.
- Защо мислиш, че не е хвърлила телефона? - Само надеждата ми остана.
Започни от горе.
Бургерите на Хари?
Все им казвам сосът да е отделно, но не ме слушат.
Сосът им е специалитет.
- Само че бургерът става на пихтия. - И си цапаш бюрото.
- Какво ново? - Допълнен доклад за аутопсията на Пол.
Звуча като ченге от филм.
- Не го ли отвори? - Адресиран е до теб.
Ще го нацапаш с кетчуп.
- Имаш по пръстите. - Млъкни.
ДОКЛАД ОТ АУТОПСИЯ
- Какво ново? - Два от изстрелите са след смъртта.
Какво значи това?
"Във всичко виждаш символи и ирония, когато си предаден." Джей Макинърни.
Символиката се състоеше в нахълтването ми в дома на бивша
да търся телефон, който надали е там,
в отчаянието си да получа незаслужено спасение.
Бях гневен поради неизменния факт, че сам си причиних всичко това.
Куп.
Куп, ела.
Майчице! По дяволите!
Куп, изкара ми ангелите.
Никой не е убил Пол.
- Какво? - Сам се е гръмнал.
Не знам за какво говориш, но искам да си ходиш.
После сигурно си стреляла по трупа, за да изглежда като убийство.
- Побъркал си се. - А това?
"Скъпа Сам, сгреших.
Не мога да ти опиша колко съжалявам, че не те ценях
и разбих брака ни и семейството ни.
Провалих се като съпруг и мъж, но знай, че въпреки всичко те обичах.
Теб обичах най-много на света, затова ми е ужасно болно.
Обичам те. Пол."
Колко патетично и в стила на Пол - да се изкара жертвата.
- Влязъл си в дома ми? - А ти си ми подхвърлила оръжие. Квит сме.
Допускам, че в случай на самоубийство застраховката на Пол е невалидна.
Въпреки неговите безброй положителни качества се оказа,
че не си е правил сметка на парите.
Дори не подозирах до развода.
Щях да получа по-малко от очакваното.
Ето как става.
В училище - красавица, шест години по-късно - сервитьорка,
защото толкова са ти възможностите.
Започваш да спиш с шефа си.
Да ти е сигурна работата или просто от скука.
Но един ден той ти предлага.
Не си го очаквала, но вече си представяш голям и охолен дом,
финансова стабилност и шанс да заглушиш вътрешния си глас,
който непрекъснато те пита какво предстои.
Заживяваш в Уестмонт, баровски квартал, за който не си чувала.
Там не познаваш никого, от Южен Бостън си.
Запознаваш се с другите съпруги и разкарваш бостънския си акцент.
Учиш се как да си купуваш скъсани дънки, които струват повече от наема ти преди.
Дънките ти отесняват и девет месеца по-късно раждаш.
Не е било планирано,
като всичко в живота ти, след като си започнала да чукаш Пол.
А и обичаш момченцето си повече от всичко.
Така след няколко години раждаш още едно.
За известно време имаш семейство, приятели и пълноценен живот.
От време на време се обажда вътрешният ти глас,
но успокоителните и виното потискат тревогата.
Въображението ти и ниската ти самооценка ти изиграват лоша шега
и убеждаваш себе си, че си щастлива като приятелите и съседите си.
Няколко години по-късно Пол те зарязва заради по-млада.
Куп е противоположност на Пол.
Красив, сексапилен и забавен, но никога няма да те обича.
Оказва се, че и принцовете са жабоци с тениски на "Брунело Кучинели".
Тичаш при мама и татко в Бостън, за да се разтовариш от стреса.
Вътрешният ти глас крещи, че ще загубиш всичко и ще те отритнат
от тази обетована земя безславно.
Но точно тогава Пол, смесил уискито с антипсихотични хапчета,
влиза в къщата ти, от която се е изнесъл заради новата.
- Дай ми шанс, скъпа! - Няма да се върна при теб.
Искам да те видя.
Като се свестиш, пак ще мразиш мен и жените над 30 г.
Какво правиш в къщата ми?
- Написах ти нещо. - Какви ги говориш?
- Стой, Пол! - Ще го направя, кълна се!
- Остави оръжието. Остави го! - Кълна се!
Мъжът, с когото си била 15 години, се гръмва по "Фейстайм".
Пол? Вдигни си телефона, Пол!
Вдигни си телефона!
Господи!
Пол има застраховка за 20 милиона.
Миналата година подписа новата полица.
Няма да получиш нищо, ако се самоубие.
В следващите три-четири часа не спираш да сновеш,
за да не изгубиш кураж.
Имаш предплатен телефон, защото другият ти още се води на Пол,
а не искаш лудият ревнивец да разбере за Куп.
И в този момент същият телефон ще ти помогне.
Най-важното е да не се разбере за самоубийството.
КУП: БУДНА ЛИ СИ?
В БОСТЪН СЪМ С ДЕЦАТА.
Дори мъртъв профука парите ни.
Не можех да позволя да се случи.
Можеше да кажеш истината в полицията.
- Застраховката е бъдещето на децата ми. - И реши да зачеркнеш моето.
Трябваше да си по-мил с мен.
- Говорим за живота ми! - Не го заслужаваш!
Ти и останалите надути паралии
се разхождате като богопомазани,
сякаш парите ви правят велики, а всъщност са ви паднали даром.
Оставях се на потния противняк да ляга отгоре ми всяка нощ години наред.
Неведнъж съм се унижавала само и само да съм тук.
Да имам всичко това за децата си и за мен самата.
Щях да го загубя
само защото Пол не пазеше парите си и кръшкаше.
Тъжното е, че дори не подозираш колко те разбирам.
Наистина.
И си права, трябваше да съм по-мил с теб.
За което съжалявам.
- Но няма да вляза в затвора заради теб. - Чакай, искам да поговорим.
Току-що го направихме.
Куп.
Куп!
Боже, кога успяха всички да се въоръжат?
- Някой трябва да го е убил. - Не се чуваш.
Нахлул си в дома ми и си ме нападнал.
Защитила съм се от мъжа, убил съпруга ми.
Забравяш нещо.
Какво по-точно?
Не си убиец.
Куп!
Спри, Куп!
В град на фалша не е учудващо, че едно убийство се оказа измама.
Беше странно, че съжалявам жената, която ме натопи за убийство.
Надясно.
Но Сам просто е искала да опази своето,
а аз я разбирах най-добре.
Всички вярвахме в един и същи блян за рай извън града.
И си въобразявахме, че никой не може да ни го отнеме.
Големите ни къщи подхранваха усещането, че блаженството ни ще е вечно.
Но основите им можеха лесно да рухнат.
Всичко беше сложен фокус, а фокусник и публика бяха едно.
Понякога трудно се разграничаваше реалното от илюзорното.
А понякога изобщо не беше трудно.
Ела.
Знам, че искаш да го накажеш, но не бързай.
Само си представи какво му е коствало да те потърси.
След швейцарците и други ще го зарежат. Той е наясно, че затъва. Числата са...
- Знам числата. - Да, извинявай.
- Домъкнал е Уолтър чак от Върмонт? - Предупреждавам те.
Добре, благодаря.
"Бейли" и "Ръсел" в една стая. За мен е чест.
- Радвам се да те видя. - Няма да ти се извиня. Възгордя се.
- Не ти искам извинението. - Супер, да започваме.
Както ти каза г-ца Крос, след теб ударихме на камък с "Люенбергер".
Когото и да ангажирам с тях, се връща с подвита опашка.
Швейцарците държат да търгуват с теб.
Явно правиш страшни свирки.
Ще те върнем на позицията, ще ти изплатим дължимото,
ще имаш щедър бонус, както го формулираш.
Все едно не си си тръгвал.
Но си тръгнах, Уолтър. Джак ме изгони пред очите на всички.
Стига, Куп. Всички тук знаят, че съм гадняр.
Повярвай ми, ти излезе сух от водата.
Искам 20% от "Люенбергер" и 25% от печалбата.
Как пък не! 12% от швейцарците.
15% от печалбата веднага щом потекат свежи капитали.
"Люенбергер" напускат сцената, "Хелман" се стряскат,
тексасците надушват възможност.
Няма да смогнеш на погасяванията и тази фирма тотално ще затъне.
Заедно с капиталовата ти сметка.
- Ще загубиш всичко. - Вече го загубих.
20% от швейцарците, 25% от печалбата.
Боя се, че не разбираш как се преговаря.
- Не преговарям. - Майната ти!
Тази шибана компания е моя!
Не е твоя, щом ти се изплъзва.
Добре, нека е 20% и 25%, но веднага започваш с швейцарците.
- С Джак заминавате за Швейцария довечера. - Тогава съм зает.
Самолетът излита в 23 ч. Мери ще ти изпрати номера.
На борда ще обсъдим детайлите. Разбрахме ли се?
Съгласен.
Всяка година галата на "Гутенберг" събира милиони за изследването на рака.
От години Питър и Даян Милър ни натискат да си купуваме маси и лотарийни билети.
Галата се беше превърнала в едно от най-значимите събития в Уестчестър.
Присъствието ти тук показваше, че си щедър и не жалиш парите.
Така медицинската кауза се прокарваше чрез социален натиск и перчене.
Така се радваме, че те оневиниха.
Не че сме мислили, че си го направил.
Прозвуча зле. Ужас, не знам как да говоря за това.
- Всички сме така. - Тогава да не го обсъждаме.
Съгласен.
- Куп, здрасти. - Здравей.
Изглеждате фантастично. Благодаря ви.
- Радвам се да те видя. - Страхотно, нали?
- Виж ти! - Затъжихме се.
- Радвам се да те видя. - Прекрасна маса.
Здрасти. Къде е Барни?
- Къде според теб? - Разбрах ти намека.
Виждам го.
Десета маса. Здрасти, сестричке, как си? Ей сега ще дойда.
Здрасти, приятелю.
Ето го и гвоздея на програмата.
Друго е да си вдигнеш акциите поради оневиняване.
Честито, не си убиец.
Кога ще се видиш с Джак?
- Вече го направих. - И не ми се обади?
- Знаех, че ще те видя тук. - Как можа! Какво ти каза?
- Направи ми изкушаващо предложение. - Колко изкушаващо?
- Още го обмислям. - Значи мислиш. Да, помисли си.
Хич не бързай да си вземеш парите, част от които ми дължиш.
- Голямо мислене ще падне. - Куп.
- Здрасти. - Така се радвам за теб!
Бях убеден, че си невинен.
- Дайте питие на човека. - Вече пия.
Чуваш ли се? Ако не е "Макалан", не ми го хвали.
До после.
- Здравейте, банда. - Здрасти, тате.
Благодаря, че дойдохте.
Мел.
- Страхотно изглеждаш. Аз съм Андрю. - Здравейте.
Виж кой идва. Здравейте.
Здрасти.
- Добре ли си? - Да.
Не го мисли тенис отбора.
Имаш още една година до "Принстън".
Искаш ли да намеря професионален треньор?
Ти ме тренираш.
Не е задължително да съм аз.
Аз пък искам да си ти.
Благодаря.
Нашето мъжленце вече има гадже.
А ти излизаш ли с някого?
Излизах. Сложно е.
- Не съм лесна. - Няма лошо.
- Който не те харесва, майната му. - Да, майната му на такъв.
Е, аз ще тръгвам.
- Но тъкмо дойде. - Идеалният момент да се измъкна.
До после! Използвайте презерватив.
Здрасти.
- Може ли да седна? - Разбира се.
- Ще ви оставим за малко. - Добре.
- Как ли не опитвах да се свържа с теб! - Трябваше ми малко време.
Разбира се.
Много съжалявам.
Ти заслужаваш много повече.
Така е, но сам съм си виновен.
Хлътнах по жена, която обичаше друг.
Какво говориш?
Нищо.
Трай си, тя идва.
- Твой ред е. - Какво? Стой.
Падна ми в ръчичките.
Добре изглеждаш.
Казваш го само защото е вярно.
Как мина?
Явно ми е простено.
- Той е по-добър човек от мен. - Очевидно.
Реших да съм без мъж известно време.
И аз ще съм сам.
Онзиден видях Сам, пазаруваше си, сякаш нищо не се е случило.
Ами не е убила мъжа си,
а и не беше подала иск за застраховката, така че и измама няма.
Бас държа, че ще се отърве само с общественополезен труд и глоба.
Макар че щеше да те прати в затвора.
- Имала е своите основания. - Значи на нея й прощаваш.
А ти отне две години да простиш на мен.
Нея не я обичах.
Ще ви оставям.
- Не са сервирали вечерята. - Идеалният момент да се измъкна.
Не върши глупости.
До после. Свободен мъж на хоризонта.
- Джулс. - Здрасти, Куп.
Радваме се, че те оневиниха.
Не че сме мислили другояче.
Разбрах, че си заложила на "убиец".
Познаваш ме. Обичам да рискувам.
Значи съм късметлия, че не си имала скрити козове.
Като отговорите на SAT.
Какви ги говориш?
Сигурно си мислела, че внимаваш, но се разчува.
И ако това стигне до ушите на определени хора,
Челси трябва да се задоволи с държавен колеж.
Откъде знаеш това?
- Невъзможно е. - Ще загазиш, Джулс.
Да си в неведение, крие своите опасности, а ти нищо не знаеш.
В Америка е пълно с колежи, но тя няма да влезе в "Принстън".
- Заплашваш ли ме? - И още как!
Благодаря.
- Благодаря. - И аз, господине.
Ето как става.
Бачкаш здраво, за да живееш така, както си мечтал.
После някой те прецаква и разбираш,
че да бачкаш здраво и да се бориш за живота си, са различни неща.
Досега не ти се е налагало да се бориш и не знаеш как.
Но когато го направиш, за твоя изненада успяваш.
И би трябвало да ти е гъдел от спасението, утвърждаването и триумфа.
Но нещо се е променило. Предишният ти живот отново е на масата.
Толкова е лесно да го сграбчиш и да печелиш като преди.
МАЙНАТА МУ НА БРУС
Мамка му.
Сузи.
Какво си направил?
- Чуй ме... - Не! Какво си направил?
Но когато се съвземеш,
спреш да се гневиш на света и да се опитваш да спасиш близките си,
ще трябва да се запиташ искаш ли наистина да си като преди.
Защото болезнената истина е, че веднъж прогледнеш ли,
вече няма да гледаш на света по същия начин.
Но точно сега,
в този момент,
е време да се работи.
АКО ВИЕ ИЛИ ВАШ ПОЗНАТ СЕ НУЖДАЕТЕ ОТ ПОМОЩ,
ПОСЕТЕТЕ APPLE.COM/HERETOHELP
Превод на субтитрите Катина Николова