КІНОСТУДІЯ
«ЗОЛОТИЙ ГЛОБУС»
Якщо виграєш, подякуєш мені?
Та ні, номіновано ж не мене, тому на сцені мене не буде.
Керівників кіностудій не номінують.
Номінований випущений мною фільм.
Ти й промови не виголосиш?
- І не отримаєш статуетку? - Ні.
Метті, а я тут усім нахвалилася, що ти отримаєш «Золотий глобус».
Левенталі аж зі Сьоссета приїхали, щоб разом подивитися.
Скажи Левенталям: якщо фільм, знятий Зої Кравітц, стане
найкращим мюзиклом чи комедією, як і має бути,
вона подякує мені у своїй промові перед мільйонами людей.
Усі почують з її вуст моє ім'я.
Метью, якщо номінували фільм Зої,
чому ти сказав, що номінували твій фільм?
Я таки доклав руку до створення фільму. Я у творчій команді.
Без мене він би не вийшов. Але суть у тому,
що ніхто не знатиме про мій вклад,
поки Зої Кравітц не подякує мені при отриманні нагороди.
Хай тільки посміє не подякувати. Ти ж заради роботи пожертвував усім.
- Ні дружини, ні дітей. - Це мій вибір, мамо.
А вибіжи на сцену разом з усіма.
Помахай матері ручкою.
- Мушу закінчувати. Люблю тебе. Па-па! - Бувай, синку.
ЗОЛОТИЙ ГЛОБУС
Привіт, Метт.
- Привіт. - Привіт, Метт.
Як ви?
Чарлі, гляньте сюди.
Чарлі, ви чарівна.
Чарлі. Чарлі Д'амеліо, сюди. Гляньте сюди.
- Даруйте, ви в моєму кадрі. - Ой чорт.
Привіт! Ми на «Золотому глобусі». І гляньте, хто там позаду. Зої Кравітц.
- Така красуня. Люблю… - Я тут із Зої Кравітц.
- Зої, я така рада! - Привіт. Як життя?
Як воно – бути номінованою за найкращу комедію чи мюзикл?
Я неймовірно щаслива, що кінокритики оцінили наш фільм «Простір».
І водночас трохи дивно
змагатися з іншими професіоналами.
Ніби може бути лише один переможець. Як на мене, коли хтось
у цій індустрії може займатись улюбленою справою,
то це вже перемога. Тому…
Справжня перемога.
Приємно тебе бачити. А кого хотілося б побачити тобі?
- Метті! - Петті! Привіт!
- Метт, це все насправді. - Аж дух перехоплює.
- Такий кайф. - Ми справді тут.
- Неймовірно. - Я завжди любила «Золотий глобус», але…
Особливо в період пияцтва. Але бути тут серед номінантів…
- Так. - …це геть новий рівень.
- Твоя перемога – наша перемога. - Так.
От тільки, як продюсер, я реально можу перемогти.
- Так. - Піднятися на сцену,
забрати додому статуетку й стати голлівудською безсмертною.
І мою спадщину буде увіковічено.
Так. Буде круто.
А хто всі ці люди? Я нікого не впізнаю.
Це інфлюенсери. Більшість навіть не зайде всередину.
Познімають на червоній доріжці «тіктоки» й підуть.
Господи.
На що перетворилося місто?
Колись червона доріжка
«Золотого глобуса» щось та означала.
Так, але якщо не дати цим ходячим ембріонам з телефонами
зосередитися на чомусь довше ніж 15 секунд,
кінопремію спіткає доля відділів інклюзивності.
- Прикро буде. - Привіт!
Ми «глобусимось».
Ми «глобусимось»!
Здоров! Радий тебе бачити.
- Ти чарівна. - Який ти чепурний!
- Я за столиком 172. А ви за яким? - За четвертим.
- За четвертим? - Так.
А чому я на 168 столиків від вас? Я що, буду з телевізійниками?
- Співчуваю. - Бідолашний.
- Петті. - Це ж Сталлоне. Привіт!
Піду з ним поспілкуюся. Не хочу, але в нього мій кінь.
- Слаю, де мій коник? - Здуріти можна! Дивись.
Адам Скотт!
Сел? Очам не вірю. Як ти?
- Цілу вічність не бачились! - Знаю.
- Привіт, Метт. - Привіт.
Років 20 тому, коли я вперше сюди приїхав,
я десь пів року кантувався на Селовому дивані.
- Я не знав. - Так!
Його шкарпетки смерділи, як біотуалет.
- Так. - А тепер – член.
Ніде правди діти.
- Який твій стіл? - Третій.
- Третій?! - Так.
- Метт Ремік. - Мітч! Яка приємність.
- Зої сподобалося знімати в Continental. - А нам – працювати з нею.
- Вона насолодилася процесом. - Це добре.
- Тоді… - Може, знімемо у вас «Чорне крило»?
Так. Скажи їй, щоб закрила угоду.
- То не намахуйте з передплатою. - Ми не намахуємо.
Вона на цьому фільмі заробить більше,
ніж за всю кар'єру.
Зої в ролі вампірки-вбивці
в чорному боді з червоним ґлоком, занурена у святу воду, – це ж купа бабла.
Не будь євреєм.
Ми ж обидва євреї. Не люблю жартів про євреїв.
- Любиш. - Я не…
Ні, серйозно, закриймо угоду.
Вона вагається. Якби ж ти злегка підсолодив угоду.
Займіть місця. Починаємо.
Пропозиція остаточна. Вирішуйте.
- Ти блефуєш. - Як скажеш.
- Ти ж блефуєш? - Набери мене потім.
Гей! Хто це тут?
Дуже дякую. Не відмовлюся.
ДЖЕН СТЕТСКІ
Дякую. Для мене це неабияка честь.
Це, звісно, не «Оскар», та все одно приємно.
Коли ми представили сценарій «Оглушливої тиші»,
наші представники сказали, що мінісеріал ніхто не купить.
А тепер ми маємо «Золотий глобус», а їх позвільняли.
Величезна подяка незрівнянному акторському складу та знімальній групі.
І, авжеж, я хочу подякувати людині, без якої
усього цього не було б.
Він моя підтримка, моє все, мій партнер по фільму,
кохання всього мого життя: Тед Сарандос.
Дякую. Я тебе люблю.
Тед, ти найкращий в історії голова студії.
Так, ми одружені, але ми у відкритих стосунках.
Тільки з Тедом.
Скажу так: він позбувся не всіх «хвостів».
Та якщо відкинути всі огидні жарти про мого боса,
щиро дякую тобі, Тед, і всій команді Netflix
за змогу зняти цей вельми актуальний серіал. Дякую!
Поаплодуймо їм. Блискучий серіал.
І всі присутні роблять таку важливу справу.
Я люблю кіно й тому переживаю. Нині такі непрості часи.
Надіюся, кіноіндустрія втримається. Не знаю, як у вас,
а в мене виникає відчуття, ніби я мушу ходити в кінотеатри.
А якщо не куплю квиток, то вся кіноіндустрія занепаде.
Немов кожен трейлер – це кікстартер.
Особливо трейлери високобюджетних фільмів, як «Аватар».
Це як збір коштів голлівудського масштабу.
Якщо «Аватар» не вистрелить у прокаті, ми більше не зможемо працювати.
Байдуже, якщо ви його не любите. Його бюджет – 300 млн. Ми їм потрібні.
Купуйте квиток не тому, що любите «Аватар-3»,
а тому, що любите кіно!
Ми скоро повернемось.
Чудова промова. Він такий кумедний.
Для мене честь бути з вами за одним столом. І, Зої…
Твоя номінація заслужена.
- Так. - Тут цікаво.
Хоч і дивно оцінювати мистецтво.
Не думаєте? Премії – така дурня.
- Твоя правда. - А слушна думка! Ого.
Я ходжу на кінопремії заради атмосфери.
І насолоджуюсь моментом.
Але в мене сьогодні добре передчуття.
Вам подали салат? А нас там не годують. Ні в які ворота не лізе.
- Сел! Ми змогли, Джо! - Ми змогли, Джо! Боже.
- Я візьму крутон. - Зробимо спільне фото?
О, так! Ставай сюди.
Петті, давайте до нас, ти ж легенда.
- Так. Сюди, шеф. - Іду, ЗоЗо.
- Наша шефиня. - Отак.
- Метт… - Так. Де мені стати?
Може, отам? Щоб не дуже близько.
- Бо… Так. Дякую. - А. Я знімаю. Так.
Це ж очевидно.
- Добре. Позуйте. - Дякую.
- Раз, два, три… Команда «Простору»! - «Простору»!
Так.
Метт, зроби ще одну, тільки вертикальну,
- для соцмереж. - Добре.
- Люблю вас! - «Простір»!
- Люблю вас! - Готово.
- Дай глянути. - Супер.
Дякую.
Та ну.
Алло, мамо.
А Дженніфер Лоренс є? Якщо так, ти міг би…
Вона тут, але я не казатиму їй
коротко підстригтися. Зрозуміла?
Потім поговоримо. Люблю тебе. Па.
- Метт. Ти як? - Усе чудово.
Точно?
Мені здається, чи Зої Кравітц мене недолюблює?
Я так і знала. Подорослішай.
Мітч сказав, так любить, що аж «Чорне крило» тобі довірила.
Мабуть, я роблю з мухи слона.
Але таке враження, ніби вона не вважає мене членом команди.
Боюся, що в разі перемоги не подякує мені в промові,
та це, мабуть, неважливо.
Та ні, важливо.
- Важливо? - Це…
Це в посаді керівника найнеприємніше.
- У титрах тебе нема. Так? - Точно! Так!
І без подяки тебе немов і не існує.
- Твоя правда! - Ой боже.
Коли мені не дякували, я ридала в лімузині всю дорогу додому.
А тепер я номінантка.
Ось тобі й перевага звільнення.
Якщо ви сьогодні переможете, ти подякуєш мені у промові?
Метті, авжеж, я б подякувала. Але ми домовились,
що промову виголосить Зої.
А попросиш Зої подякувати мені?
Ага, я… Ти не жартуєш.
Ні, не жар… Тоді я сам попрошу її мені подякувати.
- Не проси! - Чому?
Не смій. Ніколи не проси творчу особистість собі дякувати. Це жалюгідно.
А не жалюгідніше чогось хотіти й боятися про це попросити?
Не тепер. Ти ж не хочеш, щоб вона узнала про твою жагу уваги?
Я не жадаю уваги. Просто хочу, щоб мені сьогодні подякували.
Ану ж це мій єдиний у житті шанс
почути на «Золотому глобусі» подяку на свою адресу?
Метті, я тебе люблю, але мені треба блювонути.
Що? Ти в порядку?
Так, у повному. Просто…
коли я хоч трохи наближаюся до здійснення мрії…
мене аж вивертає.
Вітайте зірок серіалу «Хлопаки» Ерін Моріарті
та Ентоні Старра.
- Ну як ти? - Чудово.
Так і кортить побачити, як усі співають Теду Сарандосу дифірамби.
Ти хоч не сидиш за одним столом з голандцями-асексуалами,
які зняли нікому не відомий серіал жахів.
Навпроти мене сидить якийсь Йоп, не розмовляє зі мною.
Пихатий козел.
І хоч який паршивий твій вечір, мій – гірший.
А чого ти так на мене дивишся?
Це в тебе така фішка?
Яка ще фішка?
Ну… На тобі накидка.
Ну, так.
Авжеж. Подія ж урочиста. І накидка урочиста.
Серйозно, містер Гоумлендер?
Серйозно. Я все життя ношу накидки.
І не перестану. Там, звідки я родом, їх усі носять.
Боже мій. Ти ж з Нової Зеландії, а не з Трансильванії.
Годі вам. Перестаньте.
А переможцем за найкращу чоловічу роль другого плану в мінісеріалі чи телефільмі…
О бо…
- Стає актор-супергерой Адам Скотт! - Адам Скотт!
Це ж ти.
Що?
- Боже мій. - Бігом на сцену!
Років 20 тому він кантувався на моєму дивані.
У 2000 році він кантувався на моєму дивані.
Боже. Це… Ти ба! Така несподіванка.
Я навіть промови не підготував,
тому просто подякую колегам по серіалу Ітану та Джанкарло.
Авжеж, нашому режисеру Стівену Содерберґу.
Моїм агентам, дружині й дітям.
Усій команді Netflix. Усім… Теду Сарандосу.
Тед, я тебе люблю.
Сьогодні на кінопремії я зустрів свого давнього друга,
на чиєму дивані я спав, коли щойно сюди приїхав.
Тому, якщо комусь і дякувати, то Селу Саперштейну.
Встань, будь ласка!
- Бачиш, де ми тепер? - Дякую.
- Що ти робиш? - Не знаю.
- Сел Саперштейн! - Дякую.
Що це було?
Ого. Поздоровляю.
Я зараз висловлю думку більшості американців:
«Хто такий Сел Саперштейн?»
Це я! Ось я!
Ми бачимо.
Ви найзавзятіша масовка за всю історію «Золотого глобуса».
Поаплодуйте йому. А ми продовжуємо.
Дякую.
Сел! Це було шикарно!
- Очманіти можна, скажи? - Що це було?
У мене аж дах зносить. Телефон розривається.
- Я вже мем, Метт. - Ти ба. Ти тепер знаменитість.
- Поздоровляю. Супер. - Я мем!
Я ніби під кайфом, тому збігаю трохи нюхну
і гляну, що буде. Найкращий вечір у житті.
- Я вас обох люблю. - Я так тебе люблю!
- От прикол. - Так смішно.
Хто б подумав?
- Зої, а з чого ти починаєш… - Так.
…писати промови подяки?
Як вирішуєш, кому дякувати?
Я про це й не думала.
Навряд чи ми переможемо.
Та ні, думаю, ти маєш на перемогу всі шанси.
Навряд, проте для мене честь бути номінованою.
А ти б виголосила щось дотепне
чи зворушливу промову
з подякою всім, хто працював над фільмом?
Я про це не думала, бо ми не переможемо.
Та, якби я перемогла, а я не переможу,
я б подякувала Голлівудській асоціації іноземної преси,
іншим номінантам і команді «Простору».
- Так. Команді «Простору». - Правильно, Зої. Без зайвого пафосу.
- Ти ж не Беніньї. - Скажи?
Ні, але над фільмом тяжко працювала ціла команда людей,
і не треба про них забувати.
Ти не бачила Слая Сталлоне,
- правда ж? - Ні!
- Обов'язково зроби з ним селфі. - Ти ж про нього розповідала.
Легенда представить мене легенді!
І нагороду отримує…
Дякую.
…Квінта Брансон за «Очікувані наслідки»!
- Гей. - Гей.
- З нагородою. - Дякую.
А кумедно ти подякував Селу.
О, так. То був спонтанний жест, розумієш?
А смішно було. Хтось чекає всю кар'єру,
щоб почути на «Золотому глобусі» подяку. І як воно?
Чесно кажучи, навряд чи хтось узагалі
звертає на таке увагу.
- Це точно. Кому яке діло? - Так.
Боже мій! Дуже дякую за нагороду.
Дякую Голлівудській асоціації іноземної преси.
Для нас честь, що режисером був геніальний Александер Пейн,
і я також дякую Донні Ленґлі зі студії Universal і всій їхній команді.
Нашим дивовижним продюсерам, акторам і знімальній групі.
І ще одне. Я з ним не знайома, та, по-моєму, він прикольний,
і якщо його любить сам Адам Скотт, то, певно, є за що?
Сел Саперштейн, я дякую й тобі!
Он він. Дякую, Сел!
О, так! Це я! Я! Так! Я онде.
Боже мій! Сел Саперштейн!
Що?
А тепер, любителі позловтішатися,
настала мить, якої ви так чекали.
Згадаймо тих, кого ми втратили цього року.
Притримайте оплески до завершення. Вони б цього хотіли.
СВІТЛІЙ ПАМ'ЯТІ
- Подвійна подяка. Смішно вийшло. - Так.
- Дякую. - Ґаббі.
- Як ти тут? - Добре.
Для піарника це найшаленіший вечір…
- Так. - …але мені весело.
- Передчуваю перемогу нашої дівчинки. - Так.
- Передчуття добре. - І не кажи. Тримаємо кулачки.
А Зої не показувала тобі свою промову?
- Авжеж, показувала. - Так.
Прислала сьогодні вранці, ми вже залили на телесуфлер.
Авжеж. А не пам'ятаєш, кому вона…
- кому вона в ній дякує? - Та наче пам'ятаю.
Я спитаю прямо:
чи я є серед людей, яким вона подякує в разі перемоги?
Одразу й не скажу, промова така довга.
У промові є моє ім'я? Просто скажи. Я в ній є?
Не у варіанті, який ми залили на телесуфлер.
Дивись церемонію й радій.
І особлива подяка Теду Сарандосу з Netflix. Дякую.
Куди ж без бісячого Теда Сарандоса?
Дуже вам дякую.
І, видно, подяка Селу Саперштейну…
ДЖИН СМАРТ
…це вже на щастя, як потерти статую Будди.
Тільки я вже й так перемогла, тож у цьому нема сенсу.
Але в цьому бізнесі сенсу мало, правда?
Тому… дякую тобі, Сел Саперштейн!
Та що ж це таке?
Дякую, Джин Смарт. Дякую.
Це я! Я. Отам.
Ну все, все, годі вам.
- Привіт. Як справи? - Нормально.
Зої Кравітц переживає, що забула в промові чиєсь ім'я.
Я хочу перевірити. Ану ж вона переможе.
Усі промови вже перевірили й залили,
їх уже не відредагувати.
Ви ж можете додрукувати. Он клавіатура.
Клавіатура є, але потрібен дозвіл Зої
чи її піарника. Такі правила.
Вони зараз не можуть підійти,
але попросили мене прийти й перевірити.
Ясно. А хто ви такий?
- Я… Я працюю в… - Сідайте.
…студії Continental Pictures. Вона зняла фільм Зої.
Треба додати Метта Реміка.
Він голова Continental Studios, і Зої…
Вона переживає, що забула про нього в промові.
Якщо не подякує, це її вб'є…
- Гей. - Гей.
А чого ти тут?
Я… А ти чого тут?
Ти ж сиділа за столом.
Я оголошуватиму переможця. Вирішила перевірити промову.
Міс Кравітц, ви просили цього чоловіка редагувати свою промову?
Не зрозуміла, Метт… Що?
Ви Метт?
Він попросив додати його ім'я, Метт, у вашу промову.
- Я… - Як це розуміти?
Я пожартував.
Він не жартував.
Давайте ви…
Давай я швиденько тобі все поясню.
Так, зроби ласку.
Усе дуже просто. Я…
Я не хотів, щоб ти забула про мене у промові.
І думав, що я читатиму по телесуфлеру,
як Рон Борґанді?
Була така надія.
Я дуже пишаюсь фільмом.
Я не сценарист і не режисер, і єдина можливість
заявити про мій у нього вклад – твоя подяка в промові.
Якщо чесно, я подумав, для тебе це дрібниця.
По-моєму, тобі взагалі нема діла до премії.
Я дещо тобі поясню: мені є діло. Мені є величезне діло.
Ти ж назвала її дурнею.
Я прикидаюся! Я вже багата й знаменита.
А нагороди – єдине, чого в мене поки що нема.
От і чудово! Тоді ти розумієш, як це важливо.
Тому я й хочу почути подяку, щоб…
Розумію, але тебе в моїх планах нема.
Промова ретельно продумана, й мене не обріжуть.
Ти ганьбишся.
Ти ж думала, що не переможеш.
Я переможу.
Я була на всіх званих сніданках і обідах
Голлівудської асоціації іноземної херні.
Я виклалася на всі сто й отримаю свою нагороду.
Усього три слова: «Дякую, Метт Ремік».
Просто додай їх у промову.
Ти не розумієш. Я мільйон разів репетирувала її перед дзеркалом.
Я її не зміню. Вона бездоганна.
Спершу я щиро дивуюся, потім дуже соромлюся,
мене переповнює вдячність, і я починаю плакати.
Потім я себе опановую, дякую команді «Простору», і все.
Якби не я, фільму б не було. Я дав йому «зелене світло».
Ми з тобою і є команда «Простору».
- Ти ж у це не віриш? - Вірю!
Боже, як це жалюгідно.
Та тихо ти.
Я намагаюся показати Крістоферу Нолану всю свою майстерність,
а чую лише твоє скигління.
Пробач, Рамі, й ти сьогодні на висоті.
Зої, це я не тобі, а довбню поруч з тобою.
А тебе я люблю, і твій фільм.
Він класний. Не лише за політкоректність.
- Ти переможеш. - Який ти милий.
Ми не переможемо, але я тебе люблю.
Зої, я тебе благаю. Церемонію дивиться моя мати.
Мені треба порепетирувати.
О ні. Ні, ні.
Боже, ні. Прокляття!
О ні. О ні.
Метт!
Так. Я його бачу. Негайно йому передам.
Що таке?
Це Зої. Вона не підпише угоду на «Чорне крило».
А ти впе… Вона щойно це сказала? Ти впе…
Вона подзвонила й сказала, що ти благав її включити тебе
- у промову? - От чорт.
Ти здурів?
Вона лютує.
Забудь про подяку, вона більше не працюватиме з євреями.
Зараз не до твоїх тупих жартів.
Я не жартую. Схоже, що я жартую?
Фільм має бути наш. Це пріоритет.
- Я розумію. - Ти мусиш усе владнати!
Я? А чому це я…
Так! Запропонуй їй процент від прокату.
- Серйозно? - Так.
От тепер ти заговорив як раціонально мислячий єврей.
Коли сценаристи-початківці питають,
як досягти успіху в індустрії розваг,
я кажу їм три фрази: по-перше, що коротше, то краще.
По-друге, що скоріше, то краще. По-третє, не слухайте нічиїх порад.
ПРЕМІЯ ЗА ЖИТТЄВІ ДОСЯГНЕННЯ ААРОН СОРКІН
Коли я озираюся на свою кар'єру, то однієї промови не вистачить,
щоб подякувати всім, тому я її скорочу.
Дякую, Сел Саперштейн.
Так, підводься.
- Так! Це він. - Перед Селом ніхто не встоїть.
Він осьде.
- Це я. Я. - Боже мій. Очманіти.
Так!
- Люблю вас, Аарон Соркін. - Так!
Перед Селом ніхто не встоїть.
Сел Саперштейн!
- Привіт, Тед. - Привіт, Метт.
Я хочу спитати: як ти вмовив зірок
подякувати тобі зі сцени?
Щодня приходиш на зйомки
і приносиш їм кошики з фруктами, чи як?
Ні, прописав в угоді.
Я їх змушую. Вони буквально повинні мені подякувати.
- Справді? - Так.
Я б не лишив таке на милість випадку.
Авжеж. Ого, це геніально.
Я теж тепер так робитиму.
Так. Скажи?
Інакше за що б вони нам дякували?
Ми рахівники, а вони митці.
Так, мабуть… Я…
- Я митець. - Дотепно.
Та ні, я митець. Ми обидва митці, Тед.
Ніякий я не митець.
А я митець.
Навіть якщо ти досить псих, щоб у таке вірити,
не кажи про це вголос справжнім митцям.
По-моєму, ваша категорія.
Чорт.
Ну й кретин.
Найгірше в нагородному сезоні –
постійне потурання прагненню уваги.
Еге ж, Баша? Ми ж не любимо потурати?
Нянька нас «кинула», а Баша не любить бути сам.
Але клянуся, какаха за лаштунками не його.
То все Дама Джуді Денч, але, Джуді, я все прибрав.
Люблю вас.
Нагороду за найкращий фільм, мюзикл чи комедію представить
людина, яка не зняла ні те, ні друге, ні третє. Вітайте Зака Снайдера.
Дякую.
Для тих, кому здається, що церемонія стрімка
чи не досить тривала, не бійтесь, я випущу шестигодинну
чорно-білу версію, змонтовану «по-снайдеровськи» у форматі 4:3
для цифрового завантаження й для носіїв Blu-ray за 29,99. Чекайте.
Воно буде того варте.
Що ж, перейдімо до номінації.
За звання найкращого фільму, мюзиклу чи комедії змагаються:
«Собаки теж люди»…
«Очікувані наслідки»,
«Розумник», «Простір»…
Так.
…і «Лілійники».
І «Золотий глобус» отримує…
Сел Саперштейн. Ні! «Простір»!
- «Простір»! Ура! - Боже мій!
Так! Ми це зробили. Так.
- Петті! Поздоровляю. Ти перемогла. - О боже.
Нагорода моя. Ми це зробили.
Я це зробила. Це все насправді.
- Неймовірний фільм. - Дякую.
О господи.
Ого. Ти ба.
Я цього не очікувала. Знаю, всі так кажуть,
але я справді не очікувала. Ого.
Навіть не віриться, що я в одній категорії
з такими провісниками, як Александер Пейн
і його шедевральним фільмом «Лілійники»
і з Джонатаном Левіном і його кумедним і зворушливим фільмом «Собаки теж люди».
Так безглуздо нам одне з одним змагатися…
Так.
…а тому я приймаю цю нагороду від усіх нас.
І… Вибачте.
Я така… Я така вдячна, що саме цим заробляю на життя.
Творити й розповідати історії від щирого серця – це привілей,
і для мене це не порожні слова.
Дякую Голлівудській асоціації іноземної преси. Дякую акторам і команді.
І так, я дякую Селу Саперштейну, з яким ми працювали над фільмом!
І моєму незрівнянному продюсеру, наставнику й подрузі Петті Лі.
О, Зої.
Люблю тебе. Я…
І я хотіла б подякувати ще одній людині.
- Не вимикайте мікрофон. - О боже. Боже.
Він вірив у наш фільм з першого дня.
Без нього ми б його не зняли,
тому я хочу скористатися моментом
і щиро подякувати
Метту Реміку.
Вітайте. А ось і Зої.
Як тобі моя промова?
Я справді не думала, що переможу, намолола казна-чого.
- Навіть не знаю, що казала. - Ти всіх зачарувала.
- Справді? - Так. Промова була щира,
прониклива й магнетична.
- Спасибі. Люблю тебе. - Алло.
- Вона не назвала твого імені. - Знаю.
Ми навіть увімкнули субтитри для глухого Алана Фрідленда.
Нічого! Що сталося?
Не знаю, що тобі сказати, мамо. Мені жаль. Усе заплутано.
Я потім тобі розкажу. Ну все, закінчую.
- Добре, набери потім. - Люблю тебе. Па-па.
- Ну що ви тут? - Ми перемогли!
- Ми змогли! - Ми змогли!
Угадайте головний заголовок вечора за версією «The Ankler»:
«Зіркою вечора став віцепрезидент студії Continental Сел Саперштейн».
Повірити не можу.
І все тому, що Адам Скотт ночував на твоєму обісраному дивані.
- Ти підкорив Голлівуд. - Люблю тебе.
- Сап! Глянь, чого ми досягли! Я не вірю! - Ні! Чувак!
- Ура! - Ми змогли!
Джиммі Кіммел здав «The Penthouse».
Там сьогодні буде найкрутіше афтепаті. Підеш?
- Люблю Джиммі Кіммела. Я тільки за! - Так!
- Я завтра не вийду на роботу! - Добре.
- Сел Саперштейн! - Так!
Привіт.
- Ти молодчина. - Дуже вам дякую.
Стій, Метт! Ти куди?
Он мій лімузин. Поїду вже додому. Втомився за вечір.
- Ти йому сказала? - Збиралася.
- Сказала що? - Вона підпише угоду.
Фільм наш. Команда «Чорного крила»!
- Команда «Чорного крила»! - Серйозно?
- Так! - Боже. Команда «Чорного крила». Так!
Дякую, дякую тобі!
- Шаббат шалом. - Так. І тобі.
- Спасибі тобі, серйозно. - Так.
Ти знімеш іще один шедевр. Скоро прийдемо сюди знов.
- По ще одну нагороду. - Сумніваюся…
- Іще поговоримо. - Метт, стій! Мені вимкнули мікрофон,
але ти почув, що я тобі подякувала?
Почув. Я бачив. По твоїх губах.
- Ти промовила моє ім'я. Дякую. - Так.
Пробач за той мій вчинок.
- Так. - Та ні, все нормально.
Проте я казала щиро. Дякую тобі, що дав «Простору» зелене світло.
Я від початку в тебе вірив,
та й зрештою ти митець, а я рахівник.
- Добраніч. - Так. Іще поговоримо.
- Привіт! - Зої! Сюди!
Метт, ти теж колись отримаєш свою нагороду.
Але спершу дочекайся звільнення.
Думаю, до цього вже не далеко.
Поздоровляю, Петті. Ти заслужила цю нагороду як ніхто.
- Дякую. - Я щасливий за тебе. Спасибі.
- Дякую, Метт Ремік! - Дякую, Петті Лі!
- Команда «Простору»! Так! - Команда «Простору»!
Так!
Прокляття!
Фільм не переміг?
Та ні, переміг.
Відвези мене додому.
Буде зроблено.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова