КІНОСТУДІЯ
«ЗАУВАЖЕННЯ»
Так кортить подивитися фільм.
Так дивно, що ми вперше побачимо фільм
уже на стадії готовності.
Так буває, коли ти режисер чистового монтажу,
як Рон Говард.
Здобуваєш два «Оскари», знімаєш фільм на мільярди доларів
- і робиш, що захочеш. - Люблю фінальні перегляди.
Ніяких зауважень.
Вони й не знадобляться. Фільм буде бездоганний.
- Люблю Рона Говарда. - Так.
- «Ігри розуму». - Так.
Коли розумієш, що Пол Беттані уявний, – аж дах зносить.
Оце сюжетний поворот! М. Найт Ш'ямалан відпочиває.
Так. Поворот таки неочікуваний.
Ну що, народ! Подивімося цей крутяк!
Я вже не дочекаюся. Рональд Говард знімає відпадне кіно.
А тут ще й бойовик.
З самим Ентоні Макі.
На нього прийде молода хіпова аудиторія.
Я фанатію від Ентоні Макі.
А ти ще відхопив Дейва Франко.
На нього вишикується ціла черга «голодних» дівчат.
Прошу, не кажи так.
Приглушіть уже нарешті світло.
У мене потім зустріч з Д'Амеліо.
- Умикайте вже! - Свято прийшло й на нашу вулицю!
Поїхали.
ФІЛЬМ РОНА ГОВАРДА
АЛЬФАБЕТ-СІТІ
- Газуй! Жени! - Агов. Спокійно.
- Я ж не знаю, куди їхати. - Та будь-куди! Їдь уже!
- Добре. Тільки не кричіть. - Їдь уже!
- Ні хріна ж... Ой чорт! - Прокляття!
- Їдь, чувак! - Я не...
От курва!
Жени!
Ой чорт!
- От зараза! - Ой чорт!
Знайдіть це таксі.
- Так! Ох і фільм! - Чудово, Рон!
- Правильний початок. - Ого.
- Так. - Доволі непогано.
Ну все, все.
ПІВ ГОДИНИ ФІЛЬМУ
- Дістань з мене кулю. - Нізащо.
Дам 10 000 доларів!
Тупак! Я ж можу дочекатися твоєї смерті й просто їх забрати.
Зробиш так – я тебе прикінчу!
- Допоможи, благаю! - Ну, добре.
Я збігаю в китайський ресторанчик
- по палички. - Візьми мені креветок. Умираю з голоду.
І печива з передбаченням!
А сюжет значно смішніший, ніж я очікував.
Так. Фільм офігенний.
ГОДИНА ФІЛЬМУ
Ми з тобою не такі й різні.
Обидва когось любили.
Когось підвели.
Когось утратили.
Але для нас це ще не кінець.
Наші лихі вчинки не означають,
що ми не можемо зробити щось добре.
ДВІ ГОДИНИ ФІЛЬМУ
Вийти з машини!
Тікати нікуди!
Навіть не думай про це!
Та ну нафік.
Ну вас нахрін!
- Не може бути! - Ні.
- Блискучий кінець! Потрясний. - Що це було?
- Дивовижно. - «Оскара»!
- Це найкращий фільм Рона Говарда. - Я такої розв'язки ще не бачив.
- Я в захваті. - Чекайте. Це ще не все.
- Я сяду. - Круто.
Так, коротенька...
- Коротенький... постскриптум. - ...сцена біля мотелю.
- Так. - Так.
Боже. Це ж малий з фотки.
ДВІ ГОДИНИ СОРОК П'ЯТЬ ХВИЛИН ФІЛЬМУ
ФІЛЬМ РОНА ГОВАРДА
Ох, нарешті скінчився.
- Що це було? - Не знаю.
- Фільм ну дуже довгий. - Так!
Але ж нині чимало довгих фільмів.
Останній марвелівський фільм триває три години...
Марвелівський? А це не був тригодинний фільм про супергероїв.
Сцена біля мотелю? Що це було?
Ніяких тобі монстрів, бійок і Дедпула.
Просто двоє людей, що дивляться один на одного.
Так, сцена затягнута.
Тільки псих думатиме, що таке дивитимуться.
Я нічого не зможу зробити,
бо від фільму не буде розголосу.
Це був фінальний монтаж?
Ні, Рон ще допрацьовує фінальні штрихи.
Чудово. Тоді скажи, хай виріже
ту нескінченну сцену біля мотелю.
Ага. Так, ага.
- Що таке? Що за дивна реакція? - А що?
- У тебе дах поїхав? - Ні, не поїхав.
Я думаю, що сцена біля мотелю – відстій.
- Добре. - Так.
Рон о першій годині прийде на зустріч з маркетологами.
Я покажу йому попередні афіші.
Якраз зайдеш і зробиш зауваження.
Перш ніж ми почнемо роздавати іменитим режисерам зауваження,
треба все ретельно проаналізувати, перевірити доцільність зауваження.
Тепер, згадуючи ту сцену біля мотелю,
вона не така й погана.
- Погана. Дуже. - Що? Сцена жахлива.
- Якщо її вирізати, фільм буде супер. - Погана.
Може, ми її не розуміємо.
Рон – украй вдумливий режисер.
Той малий – померлий син персонажа Ентоні Макі,
тобто це візуальна метафора... його померлого сина?
Ні. Це ж був сон.
- Він був привид. - Привид?
Малий – то привид.
Ми навіть не дійдемо згоди, що то було.
Це явна ознака, що фільм паршивий.
Це правда.
Бачу, ти добре в такому розбираєшся...
Так, розбираюся.
...може, тоді зробиш Рону на зустрічі зауваження?
Е ні, нізащо.
Ні, ти... Режисер не слухатиме зауважень від відділу маркетингу. Метт...
Даруй. А чого ти боїшся?
Хіба Рон Говард не найприємніша в Голлівуді людина?
Отож-бо й воно.
Він має репутацію дуже доброї і скромної людини.
Але я чув з певних джерел,
що він насправді злий і мстивий мудак.
- Рон Говард? Яке джерело? - Що?
Так я чув. І я не... Я не хочу... Я...
Так я чув, ясно вам?
Ясно. Він іноді сердиться?
- Опі сердиться? - Сердиться.
- Чого ти так дивно поводишся? - Нічого не дивно.
У студії ти постійно робиш грубі зауваження.
І зазвичай тим, хто тебе ненавидить.
А Рону Говарду ти, схоже, подобаєшся.
- І хай би так було й надалі. - Чувак.
Я зроблю йому зауваження, добре.
- Зроблю. - Він прийде о 13:00.
Зроблю йому зауваження о 13:00.
Рон Говард у фоє.
Чорт. Він раніше на 15 хвилин.
Сказати, щоб пішов?
Ні, не треба. Я через хвилину зійду привітатися.
Рон.
- О, привіт. - Привіт.
- Радий вас бачити. - Я теж.
Я хотів особисто сказати, як сильно нам сподобався фільм.
Він неперевершений. І нам так пощастило, що ви в нашій команді.
- Що ж, дякую. Приємно чути. - Та будь ласка.
Я показав фільм кільком знайомим і підлеглим
і отримав дуже схвальні відгуки.
Це чудово. Люблю відгуки.
- Схвальні, так? - Точно. Схвальні відгуки.
- Вони ж найкращі. - Ще б пак.
- Точно. - Так.
А ви маєте якісь відгуки?
Так, узагалі-то маю.
Один-єдиний...
ви топчик.
Отакий мій відгук. Ви топчик.
- Слухав би й слухав. - А я казав би.
От і чудно. Круто. Дайте п'ять. Отак.
Я швиденько збігаю нагору. Побачимось на зустрічі.
- Треба декому подзвонити. - Дзвоніть.
Я миттю.
Ой чорт. Вибач! Вибач, що зачепив.
- Ну як пройшло? - Дуже добре.
- Дуже добре? - Ага.
- Як усе минуло? - Ми добре поговорили.
- Ну що там? - Усе в ажурі.
- В ажурі? - Ага.
- Так. - І як це розуміти?
Ми поговорили, розмова була дуже-дуже приємна.
Ти йому не сказав?
- Ти зробив зауваження? - Сказав?
Ні, гляньте на його переполохане лице. Він не сказав.
Я свідомо не зробив зауваження.
- А я про що. - Господи.
Вирішив, що з мого боку це нерозумно.
- Що? Чому? - Бо мене знають як
найприязнішого до талантів голову студії в Голлівуді.
І я прийняв стратегічне рішення не ризикувати такою репутацією.
- Навряд чи в тебе така репутація. - Про що ти?
Це ж твій прямий обов'язок. Фільм має бути цікавий.
Я не продам цю нескінченну «сносторію». Класне слово.
Ви не розумієте, що я виріс і як лідер.
А генерала не кидають на передову на певну загибель.
Стратегічно розумно – послати туди одноразове гарматне м’ясо.
Сел, це зробиш ти.
- Я не гарматне м'ясо. Нахер! - Ти м'ясо!
- Я на це не піду. Не піду. - А мав би. Іди.
Я проспав усю мотельну сцену.
Ти строчив повідомлення. Ти одночасно строчиш і спиш?
- Саме так. Я так сплю. - ...повна маячня.
Я це зроблю. Це зроблю я, чуєте?
Бо, на відміну від вас, я не сцикло.
Байдуже, чи подобаюсь я Рону Говарду.
Але не байдуже, щоб ми знімали цікаве, розважальне кіно.
Ми не зіпсуємо йому життя.
Ми рятуємо його від самого себе.
Так. Шквар, дівчинко.
Квінн, мені до душі твої слова. Тим паче як для наставника.
- Я тобою дуже пишаюся. - Це приємно.
Ось як усе буде. Я представлю тебе Ронові,
і ти скажеш, що сцена біля мотелю – повне лайно!
- Саме так. Добре. - Ти зможеш.
- Це твій зоряний час. - Так.
- Я щасливий його побачити. - Дякую.
От паскудство.
- А він чого тут? Ні. - Це нічого не змінює.
- Я не можу. - Ні, можеш.
- Зможеш. - Він мій улюблений актор.
- Є два моменти, які ти... - Здоров. Як ти?
- Привіт, Метт. - Макі, не очікував тебе тут побачити.
Я ж продюсер фільму,
от і зайшов глянути на майбутню афішу.
- Саме так. - Супер.
- Ти чудово зіграв. - Ще й як.
Це не я. Це Рон Говард, вилупок такий.
Ось тобі й афіша.
Як грубо. Вибачте. Це наша чи не наймолодша перспективна менеджерка.
Вона справжній кіноман. Це Квінн Гекетт.
Вітаю, містере Макі.
Я ваша велика шанувальниця, і...
Я теж кінофіл.
Ой боже. Люблю кінофілію.
Боже мій. Ти ба.
Квінн бачила ваш фільм.
- Яке диво. - Так.
І що ви думаєте?
- Так. - Ви...
Ви так переконливо граєте.
- Дякую. - Так, я...
Боже, коли ви граєте, це ж... Просто бомба.
- Іще раз дякую. - Аякже.
Будь ласка, авжеж.
- Це все? - Так.
Хіба ти не хотіла поділитися ще однією думкою
- з рештою? - Ну... я...
- Так. - Так. Ну... Хіба що невеличкою.
- Нічого такого. - Так.
Я хотіла сказати, що...
«Володар бурі» – неперевершений фільм. Кіношедевр.
- Так, він неповторний. - Так.
Геніальний.
Мій другий найкращий фільм.
Є ще... Власне... Є ще дещо, що ми хотіли сказати
про фільм.
Аякже. І що ж це?
- Ну... - Увага, увага.
- Перед нами геній. - Петті, привіт.
- Поздоровляю з новим контрактом. - Дякую.
Звідки ти тепер працюєш?
Я переплановую офісні приміщення в котеджі Лібермана.
- Клас. - Він найкращий.
Чудесно. А ти отримала мої квіти? Фіолетові алліуми.
- Я запам'ятав. Я таке пам'ятаю. - Добра пам'ять.
Дякую, Ронні. Дякую, що прислав мені монтаж.
Ну що ти. Це я тобі дякую, що дала фільму «зелене світло».
Фільм незрівнянний.
А ви.
На сьогодні це ваша найглибша й найскладніша роль.
Я щасливий бути в задумі цієї людини,
- от і все. - Ох, Ентоні. Ти чудо.
- А сцена біля мотелю. - Так. Обговорімо...
На диво оригінальна й смілива.
До мене дійшло. Дякую.
Що ж, дякую. Я радий.
Так сміливо поділитися таким особистим.
Ой боже, якби за кінематографічну відвагу давали медалі,
ти весь був би в золоті.
Дякую тобі. Я про це думав і...
вирішив, що настав час втілити свій задум.
- І дав йому час. - Так.
- Ти його розкрив і вдихнув у нього життя. - Так.
Мені аж дух перейняло.
Тож дякую за це.
Перепрошую.
Відділ маркетингу чекає вас у конференц-залі.
- Ви йдіть. - Прекрасно.
З Метті ви в добрих руках.
Не в таких ніжних, як мої.
Що ж. Я вже практично чую запах ваших «Оскарів».
Готуйте смокінги, джентльмени.
Я швиденько дещо обговорю з Петті.
Пригостіть їх закусками.
Прикотіть цілий візок.
Петті, є розмова про сцену біля мотелю у фільмі Рона Говарда.
Вона чарівна. Зворушлива. Неперевершена.
Тільки затягнута, еге ж?
Я ледь не просвердлила в мозку дірку,
щоб вимкнути функцію сприйняття часу.
Що... Фільм узагалі закінчується?
Чому ж ти тоді сказала, що він тобі сподобався?
Я тепер сама по собі, Метті.
Мушу гнути коліна перед талантом ледь не кожного плюгавого продюсера.
Це не робота, а щоденний удар по яєчниках.
І не кажи. Я мушу сказати йому, щоб вирізав з фільму ту сцену.
- Навіть не намагайся. Це ж особисте. - Так, я чув.
Що особистого... Він не казав, що це особисте.
Таке особисте, що він навіть говорити про це не хоче.
Про що сцена? Що в ній такого?
Малий біля мотелю уособлює Ронового двоюрідного брата,
- який умер, як вони були ще малі. - Серйозно?
Уся та сцена про те, як Рон примиряється з братовою смертю
і живе далі.
Господи. Гірше й не буває.
Гірше лише смерть рідного брата.
Є сценарій про австралійських шахістів, які махлюють.
- Прочитаєш? - А поговориш з Роном,
щоб вирізав з фільму ту сцену?
Жартуєш? Ні.
Я не працюю над цим фільмом. Це твій головняк, бос.
Не розумію. Якщо для нього це таке особисте,
чому сцена така нудна?
Це ж буквально безумство.
Він і є безумний. Він же творча людина. Ти ж це знаєш, Метті.
Вони у все вкладають себе. Проєктують у свої роботи сенс,
навіть якщо його не бачить ніхто, крім них самих.
Слай Сталлоне вважав «Руйнівника» алегорією
на мужність і модернізм у бою.
А чи так це було?
О, ні. Ні.
То була 150-хвилинна реклама Taco Bell.
Але чи піднімала ця ілюзія його щоранку з ліжка
й змушувала надівати ідіотську форму поліціянта?
Так.
Мій сценарій зветься «Шах і мат». Глянь у «Вхідних».
Дякую, Петті.
Гей. Так. Секундочку.
Гей. Ви.
- Ану за мною. Не відставайте! - Ми... Добре. Ідемо.
Вочевидь, в основу сцени біля мотелю лягла загибель кузена Рона Говарда.
Це метафора про відпускання чи про щось таке,
але вирізати її не можна. Ми в дупі.
Його кузен справді загинув?
Так, справжнісінький
- мертвий родич Говарда. - Чорт!
Боже мій. Такий контекст робить сцену унікальною.
І що нам з цього? Нічогісінько.
Він не повинен обтяжувати глядачів своїм катарсисом.
Іди до психолога. Заощадь нам 45 екранних хвилин.
Ну все, все.
Пам'ятаєте «Шлюбну угоду»?
Там була довга нудна промова про розлучення.
Я вмовив Джея Роуча її вирізати,
- бо я якраз розлучався... - Так.
...і зміг через емоції до нього достукатися.
Якби в когось з нас помер кузен,
можна було б достукатися до Рона,
щоб він не вшановував так свого померлого кузена.
Благаю, скажіть хтось, що у вас є мертвий кузен.
Ні. Не в мене.
І не в мене.
Сел. У тебе точно нема мертвого кузена?
Нема. Є кузен, який сидить у Японії, але ж...
Та ну, Сел...
ти точно не маєш мертвого кузена?
- Та йди ти, Метт. - Сам іди.
- Е ні. - А що? Кому яке діло?
Я не брехатиму про смерть кузена,
щоб зробити за тебе зауваження Рону Говарду.
Тебе гнітить моральний аспект ситуації?
- Так. Я моральна людина. - Дуже моральна.
- Поговорімо про Альбукерке. - Усе.
- Чому тебе не пускають на курорт. - А Новий Орлеан?
- Ні! Про це ні слова. - Поговорімо про Новий Орлеан.
- Слина! Слина летить. Господи. - Та легко. Добре!
- Та що з тобою? - Нічого.
- Чому не зробиш зауваження? - Не хочу!
Та ти що. Глянь на себе.
Нагадуєш мені сина,
коли я піймала його за порно на моєму «айфоні».
Так, один в один.
Послухайте.
Є причина, чому я не хочу робити зауваження. Не хотів казати,
але... Добре, скажу.
У 2001 році мене, ще геть новенького, запросили
на перегляд фільму «Ігри розуму» в колі друзів і родичів.
І після перегляду всі сидять і роблять зауваження.
Висловлюють ідеї. І от я піднімаю руку
і ділюся з Роном думкою.
- Ясно. І? - Що то була за думка?
Ну, я...
Я припустив, що було б цікаво,
якби глядачі знали, що персонаж Пола Беттані весь фільм був уявним.
- Ти виставив їх ідіотами? - Ти подумав, що це цікаво?
У цьому ж уся суть.
Та знаю. Думка була кепська.
- І тебе не звільнили? - Думка була слушна.
Доволі безневинна.
І, кажу вам, після того Рон дав мені такої прочуханки.
Проперчив мене перед усіма, хто там сидів.
Сказав: «Ну й ідіотське зауваження, от клоун.
Як ти смієш пропонувати такий ідіотизм, ти ж довбень?»
- Він назвав тебе довбнем? - Він назвав мене довбнем!
Прямо у вічі.
А мої улюблені режисери сидять і підтакують йому.
Вони регочуть, а Рон і радий старатися.
Стівен Содерберґ заходиться сміхом, аж по нозі ляскає.
Джоел Коен весь аж трясеться.
Чесно кажучи, то була найгірша в моєму професійному житті мить.
А оскільки я не маю особистого життя,
це була ще й найгірша мить усього мого життя.
Добре, ясно.
А він знає, що то був ти?
Ні. Отож-бо й воно... що...
Рон не допетрав, що то був я.
Бачу, він дуже цінує й поважає
людину, якою мене тепер вважає. І я хотів би, щоб так і було.
А тому
я не робитиму йому зауваження. Не можу. Цього не буде.
Кінець історії. Вибачай, Сел.
Ні.
Пробач. Я відмовляюся.
- Але вони в захваті. - Рон, Ентоні. Я Сел Саперштейн.
- Сел. Як життя? - Віцепрезидент, вітаю.
Як справи?
Хлопці, хотів поздоровити вас з фільмом.
- Він шикарний. - Дякую.
Дякую. Мені дуже приємно.
Він мене підбадьорив, бо в мене видався важкий місяць.
Он як? Прикро це чути.
Дякую. Так, місяць...
Місяць був непростий.
О ні... Що ж... Мені дуже прикро.
Дякую.
Місяць був важкий.
Здебільшого через передчасну смерть мого двоюрідного брата.
Рон-альд-о.
Рональдо Саперштейна.
Іноді двоюрідні бувають...
- немов рідні. - Так.
Не те слово.
І саме так було в нас з Рональдо.
Він був мені як брат від іншої матері.
Яка була сестрою моєї матері.
Боже, це просто жах.
Співчуваю, що вам довелося таке пережити.
- Дякую, Рон. - Скажу чесно,
сцена біля мотелю у фільмі...
О, так.
Це така собі ода
моєму померлому кузену.
- Ні. - Так.
- Отже... - О боже.
- Дякую, що зайшли. - Так.
Оскільки в нас обох померли кузени, й виключно через це,
я можу спокійно вам сказати, Рон,
що, можливо, та сцена біля мотелю, надто...
Глибока. Надто глибока.
А в тому ж і суть.
Я хочу, щоб під час тієї сцени глядачам стало дискомфортно.
Щоб їх ввело в ступор.
Вона вводить в ступор.
Так. Вона вирізняється з-поміж інших у фільмі.
- У стилістичному сенсі. - І повторюся:
- у цьому й суть. - Невже?
- Це ж очевидно. - Так.
Я хочу, щоб люди задумалися над тією сценою.
Ні, щоб поставили її під сумнів.
Ми ставимо.
Бо кузен...
кузен був для мене всім.
Він...
він навчив мене бути чоловіком.
- Тримайся, Рон. - Тим, хто я є.
Прекрасні слова.
І якщо цим фільмом я хоч трохи його вшаную...
може, я нарешті зможу перегорнути ту сторінку свого життя.
І жити далі.
Іди сюди. Обнімімося.
- Дякую, Ентоні. - Мій герой.
Я так тобою пишаюся.
А можете й мене обняти?
Іди сюди, Сол.
Я Сел.
Співчуваю, Рон.
Ми не будемо вирізати ту сцену.
- Ти що, плачеш? Що там сталося? - Ні.
Метт, коли вмирає кузен, треба його вшанувати так, як можеш.
Цілком підтримую.
У тебе не вмирав кузен, псих ти такий.
Знаю, але на хвилину здалося, що вмер. І я...
Я пропустив це крізь себе й знаю, як це.
Боже! Ми перед знаменитостями такі нікчеми.
- Ні, ви двоє нікчеми... - Ні. Це ж була...
Містере Макі.
- Як ви? - Гей.
Даруйте. Маєте секунду?
- Так. Що ти хотів? - Так, аякже.
Співчуваю, Сем.
- Я Сел. - Нехай.
Розумію, сцена біля мотелю зачепила тебе за живе.
І знаю, що вона припала вам до душі...
- Ваша гра. - Ти чудово зіграв.
Знаю, дякую. Та тихо ви.
Вона відстійна.
- Ми теж так думаємо. Відстійна. - Повне гівно.
Як ви можете так казати? Не можна так казати.
Ти ж плакався про померлого кузена.
- Мій кузен не вмирав. - А чому сказав, що вмер?
Бо він мені сказав.
Що за хрінь?
Ось тобі правда.
Фільм нам сподобався.
На нашу думку, він може стати класикою жанру.
І так, на нашу думку, сцена біля мотелю псує весь фільм.
Я думав, вона тобі подобається.
Ні. І ніколи не подобалась.
Я зненавидів її ще в сценарії, ненавидів під час зйомок
і зненавидів у фільмі.
Тому чекав, коли ти, як голова студії,
скажеш йому її вирізати.
Іди туди й скажи, хай виріже.
- Я не хочу. - Це твій єдиний обов'язок.
Це не єдиний... У мене чимало обов'язків.
- Неправда. - Правда.
Яйця в руки і вперед йому казати.
Ти продюсер. Не подобається, сам і скажи.
Це не робота продюсера. Я свою роботу виконав.
- Це робота продюсера. - Ти голова студії...
- Це твоя робота. - ...ти й кажи.
Ти знімаєш лайняне кіно. Я рятую твою кар'єру.
- Допоможи мені. - Добре.
Ти не хочеш йому казати.
І я не хочу казати.
А ці два генії на це просто не здатні.
- От спасибі. - Так.
- Молодці. - Мені жаль.
А якщо ми не зробимо йому зауваження?
Розумієте, про що я?
Рон у захваті від сцени. Вона для нього важлива.
Авжеж, з нею фільм дещо кострубатий.
Він буде трохи триваліший
і нудніший, ніж нам би хотілося,
але це не означає, що це лажа.
Є чимало дуже тривалих
і дуже нудних фільмів, які все одно стали касовими.
Народ, я надибала цінну інформацію про цей лайняний фі...
Боже мій. Ентоні Макі.
Фільм – справжній шедевр. Я б нічого не змінювала.
Він ненавидить ту сцену.
Так. Вона відстійна.
Мій вам респект.
Слава богу.
Отже.
Прокатники побачили тривалість фільму.
Кажуть, що кількість показів скоротиться до двох на день.
Кінотеатри не хочуть таких довгих фільмів, хіба що з інопланетянами в мантіях.
А це уріже наш дохід мінімум на 15 %.
- Чорт. - П'ятнадцять.
- Ґріффін нас уб'є. - Це я когось уб'ю.
У мене ж відсоток від прибутку.
Ти мусиш зробити йому зауваження. Мусиш!
Зустріч уже почалася.
- От чорт. Це... - Ти повинен.
- Я люблю Рона Говарда. - Боже.
Розумієте?
Я ж подався в кіноіндустрію передусім через нього.
Щоб знімати такі фільми, як «Батьки», «Сплеск» й «Аполлон-13».
Я не хочу, щоб він мене зненавидів.
Я не переживу цього знов. Раз уже обпікся.
Господи Ісусе.
Кому яке діло, чи ненавидить тебе Рон Говард?
Якщо фільм стане хітом прокату, він цілуватиме твій дорогоцінний зад.
Цих людей цікавить лише одне.
- Без образ. - Я не ображаюсь. Так і є.
Зроби йому зауваження.
- Ти повинен, Метт. - Зроби це.
- Повинен. - Добре.
- Я це зроблю.
Попрошу його лишитися після зустрічі й скажу.
Але ти повинен мене підтримати. Він тебе поважає.
- Будь на моєму боці. - Я на твоєму боці.
Повна віддача, як профура для свого сутенера.
Та пофіг. Я з тобою.
Це добре. Спасибі тобі.
Що ж, зустріч буде жвава.
«Альфабет-Сіті» дав нам газу.
Навмисна гра слів.
І ми думаємо, фільм матиме в кінотеатрах шалений успіх,
і ми прорвемося крізь увесь галас.
Ми залюбки покажемо вам наші попередні варіанти афіш.
Для цього ми й тут. Почнімо.
Який ентузіазм. Ось перший варіант.
Ось він.
На цій у нього дуже красиві очі. Гляньте на них.
А зі світлом, що мерехтить позаду, погляд аж заворожує.
Справжня класика.
Скажіть? Кінематограф як він є.
- Непогано. - Так.
- Симпатично. - Добре.
А цей варіант – чистий екстаз.
МОЖЕ, ЦЕ ОСТАННЯ ЙОГО ПОЇЗДКА
Місто Нью-Йорк. Раніше відоме як «Велике яблуко».
Тут вам і суворість. І горизонт.
І Статуя Свободи.
А також
«ніколи не забудемо».
Ну що скажете?
Обидва варіанти достойні.
Дякую.
Та, якщо можна...
я придумав дещо дуже-дуже круте.
Ми слухаємо.
Отже. Візьмімо...
сцену біля мотелю.
Вона ж виняткова.
Ми постійно чуємо, яка вона для людей особлива.
А якщо зробити афішу з Ентоні й малим з мотелю?
Ентоні?
Ідея – супер.
Так! А, чувак.
Я радий.
От бачите, в цьому й плюс, коли актори ще й продюсери.
- Так. - Вони завжди в темі.
Це точно. Вони в темі.
Ну що, ми домовилися?
Є якісь думки?
Метт, ти ж хотів щось сказати, так?
- Справді? - Так.
Метт, маєш якісь думки?
Я не маю ніяких думок.
Була одна крихітна, манюсінька думка стосовно тієї сцени.
Я хотів попросити вас лишитися й нею поділитися.
Ти...
хочеш зробити мені зауваження?
Не те щоб зауваження, скоріше, підкинути ідею.
Хочеш зробити мені зауваження, як тоді по «Іграх розуму»?
Ви пам'ятаєте?
Так.
Ще й як. Хіба таке забудеш?
Це вп'ялося мені в мозок.
Ох і історія була.
Знаю, ми на зустрічі,
але хто хоче почути кумедну історію?
Та ну вас.
Ну хто не любить історії про начальство?
За це не скажу, в нас тут справи.
- Розумієте, про що я? - Отже, історія така.
Я щойно закінчив зйомки «Ігор розуму»,
то був десь 2001 рік.
І влаштував перегляд для друзів і родичів.
Відгуки просто неймовірні.
Фільм усім сподобався.
Окрім однієї людини.
Юного, худого, дрібного Метта Реміка.
Метт піднімає руку й пропонує
перед усіма,
перед Содерберґом і братами Коенами...
що, мовляв, треба зразу дати глядачам зрозуміти,
що персонаж Пола Беттані уявний.
Навіщо, Метт?
- Що? - Серйозно?
Тобто пропонує мені розкрити головну «родзинку» фільму...
Ні, ні. Ні.
Саму концепцію фільму, одразу розкрити всі карти.
Отак узяти й понівечити весь сюжет.
Ох і тупо.
Скажу, як є: я в житті не чув
тупішого зауваження.
Отже...
Так смішно.
Метт, дозволь спитати,
а після перегляду «Звичайних підозрюваних»
ти не дзвонив режисеру й не казав, щоб той показав у кадрі Кайзера Созе,
сміючись з того, як він обдурює поліцію?
Або ж
чи не підходив до М. Найт Ш'ямалана
з пропозицією,
щоб у його фільмі привид сказав:
«А коли Брюс усвідомить, що він мертвий?»
Ні!
Я придумав жарт.
Він глянув «Бійцівський клуб» і каже: «Цікаво було б,
якби всі від початку узнали, що герой Тайлера Дердена вигаданий?»
- Що на тебе найшло? - Пробач, чувак. Але історія смішна.
І чим ти тоді думав?
Це ж класика, скажіть?
Хочете зауваження, Рон?
Буде вам зауваження.
Ви зняли чудовий фільм, який зіпсували егоїстичною сценою біля мотелю.
Та пішов ти.
Мій кузен загинув.
Бюрократичний ти шмат лайна!
Ваш померлий кузен заслуговує значно більшого,
ніж бути вшанованим у нудному фільмі.
- Ану слухай сюди... - От чорт.
...бо я ніколи й нізащо...
- Бездарний кретин. - Рон.
- Не смій зі мною говорити! - Пішов ти, лисий мудак.
Я з тобою не говорю.
Захочеш поговорити – тільки через Петті.
Петті має мозок. А ти не маєш нічого.
Я навіть не знаю, чому ти тут був. Не дивись на мене.
Не може бути.
- Алло. - Алло.
- Це Рон Говард. - Так. Слухаю.
Я хочу перепросити.
Я шкодую, що так безжально з тебе познущався.
Мабуть, я розлютився, бо знав, що ти сказав правду.
Не про «Ігри розуму». То було абсурдно.
- Так, авжеж. - А щодо сцени біля готелю,
вона у фільмі зайва.
Я подзвонив Ентоні й сказав йому.
- Так. Аякже. - Він так засмутився.
- Але зрозумів. - Ясно. Дякую.
Дякую, що подзвонили, Рон. Це неоціненний вчинок.
Для мене це дуже особисте, і я маю з цим примиритися,
та це не повинно вплинути на мою роботу.
Я можу сказати те саме.
Дарма я не зробив вам зауваження ще вранці.
Натомість я дозволив емоціям узяти верх.
Дарма я це зробив.
Я шкодую, що наговорив такого про вашого кузена
й точно вже про те, що обізвав вас лисим мудаком,
чи що я там сказав.
Мені так соромно.
Ти прийми мої вибачення за мої кпини й за те, що жбурнув у тебе кепку...
- Так. Чудово. - ...а я прийму твої.
І, Метт, станеш мені на шляху...
- Так. - ...я тебе знищу.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова