NURODYMAS
Nekantrauju pamatyti šį filmą.
Keista, kad pirmąkart žiūrim filmą,
kai jis iš esmės baigtas.
Taip būna, kai režisieriaus žodis paskutinis,
kaip Rono Hovardo.
Pelnai du „Oskarus“, sukuri filmą, kuris uždirba milijardus dolerių,
- ir gali daryt ką nori. - Dieve. Mėgstu galutines peržiūras.
Nereik galvot pasiūlymų.
Nereiks pasiūlymų. Filmas bus tobulas.
- Dievinu Roną Hovardą. - Taip.
- „Nuostabus protas“. - Taip.
Kai supratau, kad Polas Betanis išgalvotas, netekau amo.
Čia tai siužeto vingis. M. Naitas Šjamalanas tegu apsišika.
Labai geras siužeto vingis.
Gerai, šeimynėle! Varom, blemba!
Žiauriai nekantrauju. Ronaldo Hovardo filmai nesveikai geri.
O dar veiksmo filmas, eina šikt.
Turim Entonį Makį.
Jis pritrauks jaunų, kietų žiūrovų.
Aš pakvaišusi dėl Entonio Makio.
Ir dar yra Deivas Frankas.
Nuo jo damos sudrėks labiau nei austrės.
Prašau nekalbėk taip.
Galim gesint sumautas šviesas?
Po to susitinku su DʼAmelio šeima.
- Pirmyn! - Išaušo mūsų valanda, šikniai!
Varom.
RONO HOVARDO FILMAS
ALFABET SITIS
- Važiuok! - Ei, ramiau.
- Nežinau kur. - Bet kur! Blemba, važiuok!
- Gerai, nereikia rėkti. - Važiuok tik!
- Moč... O šūdas! - Šūdas!
- Pizė, važiuok, žmogau! - Nežinau...
O šūdas!
Varyk!
O šūdas!
- O šūdas! - O šūdas!
Suraskit tą suknistą taksi.
- Taip! Rimtai? - Gerai, Ronai!
Šitaip reik pradėt filmą.
- Taip. - Po galais, neblogai.
Gerai.
PERŽIŪRĖTA 30 MINUČIŲ FILMO
- Ištrauk kulką man iš vidurių. - Netrauksiu.
Duosiu 10 000 dol.!
Subingalvi tu! Galiu palaukt, kol mirsi, ir susirinkt pinigus.
Jei taip, nudėčiau tave, blemba!
- Prašau, padėk! - Gerai jau.
Nulėksiu čia į kinų restoraną,
- pasiimsiu pagaliukų. - Nupirk man krevečių. Noriu ėst.
Nepamiršk laimės sausainių!
Išėjo daug juokingiau, nei tikėjausi.
Aha, žiauriai gerai.
PERŽIŪRĖTA VALANDA FILMO
Aš ir tu nesame tokie skirtingi.
Turime mylimų žmonių.
Žmonių, kuriuos nuviliame.
Žmonių, kurių netekome.
Bet tai mums ne pabaiga.
Padarėme blogų dalykų,
bet tai nereiškia, kad negalim pasielgt gerai.
PERŽIŪRĖTOS DVI VALANDOS FILMO
Lipk iš mašinos!
Viskas!
Nedaryk nesąmonių!
Velniop.
Taip, nuokrušos!
- Eina sau! - Ne.
- Po velnių, kokia pabaiga! Nerealu. - Kas čia buvo? Ką?
- Neįtikėtina. - „Oskarai“!
- Geriausias Rono Hovardo filmas. - Viena geriausių mano matytų pabaigų.
- Aš priblokšta. - Pala. Dar rodo.
- Gerai, atsisėsiu. - Nuostabu.
Taip, trumputė...
- Mažytė papildoma scena. - ...scena motelyje. Po kreditų.
- Aha. - Aha.
O Dieve. Vaikas iš nuotraukos.
PERŽIŪRĖTOS 2 VAL. 45 MIN. FILMO
RONO HOVARDO FILMAS
Eina šikt, pagaliau pasibaigė.
- Kas per velnias ten buvo? - Nežinau.
- Jis tikrai ilgas. - Taip!
Bet dabar daug filmų būna ilgi.
Paskutinis mano matytas „Marvel“ filmas truko 3 val., blemba...
„Marvel“? Čia ne suknistas trijų valandų filmas apie superdidvyrius.
Tos scenos prie motelio? Kas ten per šūdas?
Nebuvo nei pabaisų, kovos ar kokio Dedpulo.
Tiesiog suknisti žmonės spoksojo vienas į kitą.
Aha, per ilgai.
Turi būt išskridęs, jei manai, kad žmonės tai žiūrės.
Negalėsiu normaliai atlikt savo darbo,
nes žmonių atsiliepimai viską sugriaus.
Čia galutinė versija?
Ne, Ronas dar koreguoja kelis mažmožius.
Tada gali nurodyt jam
išimti tą begalinę suknistą motelio dalį.
Taip.
- Kas? Kodėl keistai elgies? - Ką?
- Ar tu išskridęs? - Ne, neišskridęs.
Manau, kad motelio dalis šūdina.
- Gerai. - Taip.
Ronas ateis į rinkodaros susirinkimą 13.00 val.
Parodysiu jam plakatų eskizus.
Užsuk ir pasakyk jam.
Prieš nurodinėdami legendiniams režisieriams tą ir aną,
įsigilinkime. Kad įsitikintume, jog nurodymas reikalingas.
Kai pagalvoju, gal dalis su moteliu ne tokia bloga, ar ne?
- Bloga. - Ką? Biče, ji siaubinga.
- Jei ją išmeti, filmas tobulas. - Bloga.
Gal mes tik nesuprantam.
Ronas labai atidus filmų kūrėjas.
Vaikas yra Entonio Makio veikėjo miręs sūnus.
Gal tai vaizdinė jo mirusio sūnaus metafora?
Ne, tai akivaizdžiai sapnas.
- Jis buvo vaiduoklis. - Vaiduoklis?
Vaikis – vaiduoklis.
Net mes nesutariam, kokį velnią tai reiškia.
Tai aiškus ženklas, kad filmas šūdinas.
Tiesa.
Atrodo, tu puikiai gaudaisi...
Taip, gaudausi.
...gal tu duok Ronui nurodymą susirinkime.
Nė velnio, šūdžiau.
Režisierius neklausys rinkodaros nurodymo. Metai...
Atsiprašau, kokios bėdos?
Argi Ronas Hovardas nėra maloniausias žmogus Holivude?
Na, reikalas toks, žinai.
Jis pagarsėjęs kaip malonus ir kuklus.
Bet girdėjau iš tam tikrų šaltinių,
kad iš tiesų jis bjaurus, kerštingas šunsnukis.
- Kas taip sakė? - Ką?
Aš taip girdėjau. Todėl nenoriu...
Taip girdėjau, aišku?
Gerai. Jis kartais nedraugiškas?
- Opis nedraugiškas? - Būna bjaurus.
- Kodėl taip spyriojies? - Nesispyrioju aš.
Nuolat dalini negailestingus nurodymus studijos vardu.
Dažnai tiems, kurie nekenčia tavęs.
Bet Ronas mėgsta tave, po galais.
- Noriu, kad taip ir liktų. - Biče.
Klausykit, duosiu jam nurodymą, aišku?
- Tiesiog nurodysiu. - Jis ateis 13.00 val.
Duosiu nurodymą 13.00 val.
Koridoriuje Ronas Hovardas.
O šūdas. Atėjo 15 minučių anksčiau.
Pasakyt, kad išeitų?
Ne, nieko tokio. Aš tuoj ateisiu pasisveikinti.
Ronai.
- Labas. - Labas.
- Gera tave matyti. - Ir man.
Norėjau asmeniškai pasakyt, kaip mums patiko filmas.
Labai geras. Pasisekė, kad esi mūsų komandoje.
- Dėkoju. Kaip malonu. - Ką jau, man malonu.
Na, žinai, aš rodžiau jį žmonėms
ir jų atsiliepimai labai padrąsinantys.
Puiku, man patinka atsiliepimai.
- Jei tik jie geri, ar ne? - Būtent.
- Tai geriausi atsiliepimai. - Taip, velniai rautų.
Velniai rautų.
Tai tu turi pastebėjimų?
Taip, iš tiesų turiu.
Tai būtų...
tu kietas, žmogau.
Toks mano pastebėjimas.
- Galiu klausytis ir klausytis. - Galiu girt ir girt.
Puiku. Nuostabu. Štai taip. Gerai.
Turiu užbėgt į viršų. Pasimatysim susirinkime.
- O man reik paskambint. - Skambink.
Tuoj pasimatysim.
O šūdas. Atsiprašau! Dovanokit.
- Kaip sekės? - Labai puikiai.
- Labai puikiai? - Aha.
- Kas nutiko? - Pasikalbėjom. Gerai sekėsi.
- Ė, kas yra? - Viskas gerai yra.
- Gerai yra? - Aha.
- Ką tai reiškia?
Kad pakalbėjom ir buvo labai malonu.
Nepasakei jam, tiesa?
- Davei jam nurodymą? - Juk pasakei?
Pažiūrėkit į to mižniaus veidą. Nė velnio nieko pasakė.
Nusprendžiau neperduot nurodymo.
- Na va. - Jėzau Marija.
Pamaniau, tai neišmintinga.
- Ką? Kodėl? - Nes aš žinomas
kaip draugiškiausias talentams studijos vadovas Holivude.
Strategiškai nusprendžiau, kad neverta rizikuot ta reputacija.
- Nemanau, kad turi tokią reputaciją. - Ką čia šneki?
Toks tavo darbas. Reikia, kad filmas būtų sėkmingas.
Neišreklamuosiu to migdalo. Taikliai pavadinau.
Jūs nesuprantat, kad aš irgi paaugau kaip lyderis.
Negalit siųst savo generolo myriop į priekines linijas.
Strateginiu požiūriu, protingiau būtų siųsti ten patrankų mėsą.
Sali, blemba, tu pasakysi.
- Nesu patrankų mėsa. Apsišik! - Esi! Eik šikt.
- Nesakysiu, negaliu. - Manau, privalai.
Per motelio dalį miegojau.
Rašei suknistas žinutes. Rašei miegodamas, pezale?
- Taip. Aš taip miegu. - ...skiedalai.
Po velnių, aš pasakysiu. Gerai?
Nes, priešingai nei jūs, nesu mižnė.
Man nerūpi, ar patinku Ronui Hovardui.
Man rūpi geri, įtraukiantys filmai.
Mes nenorim griaut jo gyvenimo.
Bandom apsaugot jį nuo savęs.
Taip. Parodyk, mergyt.
Kvin, man patinka tavo žodžiai. Jaučiuosi pagerbtas kaip mokytojas.
- Didžiuojuos tavim. - Malonu girdėti.
Štai kaip bus: supažindinsiu tave su Ronu,
o tu pasakysi, kad ta motelio dalis – visiškas šūdas.
- Taip, gerai. Aišku. - Tu gali.
- Tai tavo proga sublizgėt. - Taip.
- Nekantrauju. - Gerai, ačiū.
O velnias.
- Ką jis čia veikia? Ne. - Niekas nesikeičia.
- Aš negaliu. - Ne, gali.
- Susidorosi. - Mano mėgstamiausias aktorius.
- Per dvi akimirkas... - Sveikas.
- Labas, Metai. - Maki, nesitikėjau tavęs čia.
Aš filmo prodiuseris,
atėjau pažiūrėt plakato.
- Žinoma. - Puiku.
- Puikiai vaidinai filme. - Nuostabiai.
Ne mano nuopelnas. Ronas Hovardas – nesveikai talentingas.
Reiks tokio plakato, ar ne?
Koks aš nemandagus. Dovanokit. Čia mūsų kylanti kūrybos vadovė.
Ji kino mylėtoja. Kvin Haket.
Labas, pone Maki.
Esu labai didelė jūsų gerbėja...
Aš ir kino mylėtojas.
Dieve mano, meilė kinui.
O Dieve.
Tiesą sakant, Kvin matė filmą.
- Nuostabu. - Taip.
Kaip jums jis?
Jūs...
nuostabiai vaidinate.
- Dėkui. - Aha, aš tik...
Eina sau, kai vaidinate... Tai nepakartojama.
- Darkart dėkoju. - Žinoma.
Prašom, be abejo.
- Tai viskas? - Taip.
Neturėjai daugiau minčių, kuriomis norėjai pasidalint
- su komanda? - Na... aš...
- Aha. - Taip... nedidelį pamąstymą.
Nieko svarbaus.
Tiesiog...
„Išminuotojų būrys“ buvo nuostabus. Kino šedevras.
- Na, jis išties nuostabus. - Taip.
Jis puikus.
Antras geriausias mano filmas.
Tiesą sakant, norime dar kai ką pasakyti
apie filmą.
Klausau. Na, ką?
- Ką gi... - Įspėjimas, įspėjimas.
- Atsargiai, genijus. - Pate, labas.
- Sveikinu naujos sutarties proga. - Ačiū.
Kur įsikursi?
Perdarysiu administracinius kabinetus senajame Lybermano name.
- Geras. - Geriausia vieta.
Nuostabu. Ar gavai mano gėles? Dekoratyvinius česnakus.
- Prisiminiau. Aš atsimenu tokius dalykus. - Gera atmintis.
Ačiū, Roni, kad atsiuntei savo filmo versiją.
Gal juokauji? Ačiū, kad patvirtinai filmą.
Na, filmas nuostabus.
O jūs, pone,
suvaidinote kol kas giliausią ir sudėtingiausią vaidmenį.
Aš džiaugiuosi prisidėdamas prie šio vyro vizijos,
- tik tiek. - Entoni, tu šaunus.
- O ta motelio dalis. - Išties, pakalbėkim...
Stulbinamai originali ir drąsi.
Dabar suprantu ją, ačiū.
Ačiū tau. Džiaugiuosi.
Drąsu dalintis tokiu asmenišku dalyku.
Dieve brangus, jei dalintų medalius už drąsą kine,
tavo visa krūtinė spindėtų auksu.
Ačiū. Klausyk, pamaniau...
kad jau laikas tai parodyti.
- Ir davei laiko atsiskleisti. - Taip.
- Atvėrei sceną ir įkvėpei jai gyvybės. - Išties.
Taip, ir atėmei man žadą.
Tad ačiū už tai.
Atsiprašau.
Rinkodaros komanda sutiks jus konferencijų salėje.
- Tada keliaukit. - Puiku.
Su Mečiu jūs – gerose rankose.
Jis ne toks minkštas kaip aš.
Ką gi. Kone užuodžiu jūsų „Oskarus“.
Pasiruoškit smokingus, džentelmenai.
Greit aptarsiu kai ką su Pate.
Pavaišinkit juos užkandžiais.
Atvežkit visą vežimėlį.
Ė, Pate. Reikia pakalbėt apie motelio dalį Rono Hovardo filme.
Ji graži, jautri, nepakartojama.
Bet ryškiai per ilga, ne?
Vos neišgręžiau smegenų
stengdamasi pamiršti laiko nuovoką.
Kodėl ji neturėjo galo?
Taip. Kodėl pasakei, kad tau labai patiko?
Likau viena, Metuk.
Turiu padlaižiaut talentams, kaip ir visi kiti kvaili prodiuseriai.
Dieve mano, tas darbas vargo vakarienė.
Turiu pasakyt jam, kad noriu iškirpt tą dalį.
- Nė nebandyk. Ji labai asmeniška. - Girdėjau, kai sakei.
Kas ten tokio... Jis nesakė, kad ji asmeniška.
Ji tokia asmeniška, kad jis nenori apie tai kalbėt.
Ką tai reiškia? Kas ten?
Vaikas motelyje simbolizuoja Rono pusbrolį,
- kuris mirė, kai jiedu buvo maži. - Ne, rimtai?
Per tą dalį Ronas susitaiko su pusbrolio mirtimi
ir gyvena toliau.
Dieve, čia blogiausias įmanomas variantas.
Ne, brolis būtų blogiau.
Turiu scenarijų apie sukčiaujančią Australijos šachmatininkų komandą.
- Paskaitysi? - Pasakysi Ronui,
kad iškirptų tą dalį iš filmo?
Gal juokauji? Ne.
Aš nedirbu su šituo filmu. Tu spręsk šią problemą, bose.
Tiesiog nesuprantu. Jei ji tokia asmeniška,
kodėl pateikė suknistai nuobodžiai?
Tai tiesiog nesuvokiama.
Jis nesuvokiamas. Jis menininkas. Metuk, tu gi žinai.
Menininkai įdeda save į darbą. Jie suteikia darbui prasmę,
net jei niekas to, išskyrus juos, nesupras.
Silvestras Stalonė manė, kad „Visa griaunantis“
yra vyriškumo ir modernizmo mūšio alegorija.
O tai tiesa?
Oi, ne.
Tai 150 min. trukmės „Taco Bell“ reklama.
Bet ar ta iliuzija padėjo jam kasryt keltis
ir rengtis absurdišką futuristinio faro uniformą?
Padėjo.
Mano scenarijus vadinasi „Šachas ir matas“. Rasi e. laišką.
Ačiū, Pate.
Taip, sekundėlę.
- Eikit su manim. Nagi, greta! - Mes... Gerai jau.
Taigi, pasirodo, visa motelio dalis yra apie Rono Hovardo mirusį pusbrolį.
Kaip susitaikymo metafora ar panašus mėšlas,
bet negalim jos iškirpt. Mums šakės.
Apie tikrą mirusį pusbrolį?
Taip, apie tikrame gyvenime
- mirusį Hovardo šeimos narį. - Šūdas!
Diev... Dėl tokio pagrindo ta dalis kaip ir tampa nuostabi.
Visai nepadedi.
Jis neturėtų varginti žiūrovų savo katarsiu.
Tegu pradeda terapiją. Sutaupytų mums 45 min. filmo.
Gerai.
Pamenat, kai kūrėm „Vedybų sutartį“
ir ten buvo ilga, nuobodi skyrybų kalba?
Prašiau Džėjaus Roučo iškirpt ją...
- ...nes išgyvenau išsiskyrimą... - Aha.
...galėjau paveikt jį emociškai.
Jei kurio mūsų pusbrolis būtų miręs,
galėtume priverst Roną suprast,
kad ne šitaip pagerbiamas miręs artimasis.
Tad maldauju, pasakykit, kad turit mirusį pusbrolį.
Ne, aš neturiu.
Ir aš ne.
Sali? Tikrai neturi mirusių pusbrolių?
Neturiu. Vienas pusbrolis yra kalėjime Japonijoje, bet...
Bet, Sali...
tu įsitikinęs, kad nė vienas tavo pusbrolis nėra miręs?
- Užsikrušk. - Tu užsikrušk.
- Ne. - Kas čia tokio? Gi dzin.
Nemeluosiu apie pusbrolio mirtį,
kad vietoj tavęs duočiau Ronui Hovardui nurodymą.
Oi, susirūpinai morale?
- Taip, man svarbi moralė. - Koks tu doras.
- Pakalbėkim apie Albukerkį. - Gerai.
- Kodėl negali eit į „Ten Thousand Waves“? - O kaip Naujasis Orleanas?
- Ne! Mes jo neminim. - Pakalbėkim apie Naująjį Orleaną.
- Jūs spjaudotės. Trykšta seilės. Dieve. - Ramiai. Gerai jau!
- Kas tau negerai? - Niekas.
- Kodėl negali duot nurodymo? - Nenoriu!
Oi, gerai. Tik pažiūrėk į save.
Atrodai kaip mano sūnus,
kai nutvėriau jį žiūrint porno per mano „iPhone“.
Aha, tokia mimika.
Gerai, klausykit.
Nenoriu sakyt priežasties, kodėl man sunku duot Ronui nurodymą,
bet... gerai, pasakysiu. Klausykit.
Buvau šviežutėlis, kai 2001 m. mane pakvietė
į „Nuostabaus proto“ peržiūrą tarp draugų ir šeimos.
Po peržiūros visi dalinosi pastebėjimais ir patarimais.
Jie siūlė idėjas. Pakėliau ranką...
ir pasiūliau Ronui idėją.
- Aišku. Ir? - Kokią idėją?
Na, aš...
pasiūliau, suprantat, kad gal būtų įdomu,
jei žiūrovai nuo filmo pradžios žinotų, jog Polas Betanis – fantazijos vaisius.
- Elgtis su žiūrovais kaip su idiotais? - Būtų įdomu?
Tai svarbiausias siužeto vingis.
Žinau, tai nebuvo gera idėja.
- Tave turėjo atleist! - Tai nebuvo blogas siūlymas.
Tik nekalta mintis.
Jei atvirai, Ronas iškart sudirbo mane, aišku?
Jis kaip reikiant supiso mane visų akivaizdoj.
„Idiotiška mintis, kloune iš sudegusio cirko.
Kaip drįsti siūlyt tokį šūdą, bukas močkrušy?“
- Ronas Hovardas pavadino tave močkrušiu? - Pavadino!
Tiesiai man į akis, seni.
Ten sėdėjo mano mėgstamiausi filmų kūrėjai ir mėgavos ta velniava.
Mirė iš juoko. Ronas, blemba, tobulai talžė mane.
Stivenas Soderbergas pliauškėjo sau per koją, springo juoku.
Džoelis Koenas žvengė, kad atrodė, tuoj pastips, blemba.
Tai buvo blogiausia mano profesinio gyvenimo akimirka.
Kadangi neturiu normalaus asmeninio gyvenimo,
tai tiesiog blogiausia mano gyvenimo akimirka.
Gerai.
Ar dabar jis žino, kad tu tas tipas?
Ne. Matot, čia esmė...
Ronas nesuvedė galų, kad aš tas asmuo.
Atrodo, jis išties mėgsta ir gerbia mane tokį,
koks, jo manymu, esu. Norėčiau, kad taip ir liktų.
Tiesiog neduosiu jam nurodymo. Paprasčiausiai negaliu. Nesulauksit.
Pokalbis baigtas. Nepyk, Sali.
Ne.
Dovanok, aš atsisakau.
- Bet, jie džiaugiasi. - Ronai, Entoni. Aš Salis Sapersteinas...
- Sali, labas. - ...viceprezidentas, labas.
Sveikas.
Vyručiai, noriu pasveikinti dėl filmo.
- Jis puikus. - Na, ačiū.
Ačiū, vertinu komplimentą.
Jis išties pakėlė man ūpą, nes šis mėnesis buvo sunkus.
Tikrai? Apgailestauju.
Dėkoju. Taip, buvo...
sunku.
Na, taip... Kaip gaila.
Ačiū.
Taip, buvo sunku.
Labiausiai dėl ankstyvos pusbrolio mirties.
Ron-ald-o.
Ronaldo Sapersteino.
Žinai, kartais pusbrolis būna...
- artimas kaip brolis. - Taip.
Suprantu.
Būtent toks... man buvo Ronaldas.
Jis buvo brolis, tik nuo kitos mamos.
Mano mamos sesers.
Žmogau, kaip baisu.
Man gaila, kad tau teko tai išgyventi.
- Dėkui, Ronai. - Žinai, jei atvirai,
filmo dalis, kuri vyksta motelyje...
O taip.
Na, tai kaip ir odė
mano mirusiam pusbroliui.
- Ne. - Taip.
- Taigi... - O Dieve.
- Ačiū, kad užsukai. - Aha.
Žinai, kadangi abiejų pusbroliai mirę, tik dėl tos priežasties,
galiu atvirai tau pasakyti, Ronai,
kad gal motelio dalis yra per daug...
Stipri. Ji per stipri.
Tokia jos esmė.
Nes noriu, kad žiūrovai ją žiūrėdami jaustųsi nepatogiai, supranti.
Kad ji žiauriai stipriai paveiktų.
Ji stipriai paveikia.
Taip. Ji labai išsiskiria iš viso filmo.
- Stilistiškai. - Kartoju...
- tokia esmė. - Tikrai?
- Na, akivaizdu. - Taip.
Noriu, kad žmonės išties susimąstytų apie ją.
Ne, noriu, kad jie kvestionuotų ją.
Mes ir kvestionuojame.
Nes mano pusbrolis...
man buvo viskas.
Na, jis...
išmokė mane būti vyru.
- Nagi, Ronai. - Vyru, koks esu dabar.
Tai gražu, žmogau.
Jei šiuo filmu bent truputį jį pagerbiu...
tuomet gal pagaliau galiu deramai susitaikyti su šia gyvenimo dalimi.
Ir tiesiog gyventi toliau.
Eikš, žmogau.
- Ačiū tau, Entoni. - Vyre.
Labai tavimi didžiuojuosi.
Galiu ir aš į glėbį?
Eikš, Soli.
Aš Salis.
Man žiauriai gaila, Ronai.
Neiškirpsim motelio dalies.
- Ar tu verki? Kas ten nutiko? - Ne.
Metai, kai miršta pusbrolis, pagerbi jį, kaip tik sugebi.
Visiškai suprantu.
Tavo pusbrolis nėra miręs, supistas lunatike.
Žinau, bet pasirodė, kad miręs.
Supratau, koks tai jausmas, dabar man aišku.
Dieve! Mes visi bejėgiai prieš garsenybes.
- Judu velniškai silpni. - Ne. Prieš tai...
Pone Maki, sveiki.
Viskas gerai?
Dovanokit, kad trukdau. Turit minutę?
- Kaip galim padėt? - Aha.
Užuojauta, Semai.
- Salis. - Taip, nesvarbu.
Žinau, kad motelio scenos tave asmeniškai paveikė.
Ir jums visiems jos labai patinka...
- Tavo vaidyba. - Tu tobulas.
Žinau, ačiū. Nutilkit.
Ji šūdina.
- Ir mes taip galvojam. Šūdina. - Mėšlas.
Ką jūs kalbat? Tu negali taip sakyt.
Ką tik verkei dėl savo mirusio pusbrolio.
- Mano pusbrolis nemirė. - Tai ko sakei, kad mirė?
Nes jis man liepė.
Kas per šūdas?
Žiūrėk, yra toks reikalas.
Mums patinka filmas.
Manom, jis gali tapt visų laikų klasika.
Ir manom, kad dalis su moteliu gadina visą filmą.
Maniau, kad ji tau patiko.
Ji niekad man nepatiko.
Nei scenarijuje, nei filmuojant,
nei baigtame filme.
Laukiau, kad tu kaip studijos vadovas lieptum ją iškirpt, velniai rautų.
Eik ir liepk ją išmest.
- Nenoriu. - Tai vienintelė tavo pareiga.
Ne vienintelė... Turiu daug pareigų.
- Neturi. - Turiu.
Užsiaugink kiaušus ir pasakyk.
Tu filmo prodiuseris. Pats sakyk, jei nepatinka.
Tai ne prodiuserio darbas. Savo darbą jau atlikau.
- Tai prodiuserio darbas. - Tu – studijos vadovas...
- Tai tavo darbas. - ...tai tavo pareiga.
Tu leidi šūdinus filmus. Aš čia, kad išgelbėčiau tavo karjerą.
- Padėk padėt tau laimėt. - Gerai.
Tu nenori sakyti.
Aš nenoriu sakyti.
Šitie du supisti genijai nesugeba pasakyti.
- Labai ačiū. - Taip.
- Šaunuoliai. - Atsiprašau.
Tai kas, jei neduosim jam nurodymo?
Suprantat, ką sakau?
Ronui labai patinka ta dalis, ji jam daug reiškia.
Taip, ji truputį gadina filmą.
Jis bus kiek ilgesnis
ir nuobodesnis, nei norėtume,
bet tai nereiškia, kad mes pasmerkti.
Yra daugybė ilgų
ir nuobodžių filmų, kurie uždirba daug supistų pinigų.
Gerai, žmonės. Sužinojau įdomų dalykėlį apie tą sušiktą...
O Dieve. Entoni Maki.
Tas filmas – šedevras. Nieko jame nekeisčiau.
Jis nekenčia motelio dalies.
Taip, ji suknista.
Žiauriai gerbiu tave.
Ačiū Dievui, blemba.
Gerai.
Ryšių su kino teatrų operatoriais skyrius pamatė filmo trukmę.
Pasakė, kad negalės jo rodyt daugiau nei dukart per dieną.
Kino teatrai nenori ilgų filmų, nebent juose yra ateivių ar plevėsuoja skraistės.
Mūsų pajamos sumažės 15 %.
- Šūdas. - Penkiolika.
- Grifinas mus visus paskers. - Aš ką nors paskersiu.
Gal neuždirbsiu iš to mėšlo.
Turi duot jam nurodymą. Privalai!
Laikas susirinkimui.
- O šūdas... - Turi eit.
- Aš dievinu Roną Hovardą. - Dieve mano.
Suprantat?
Jis viena priežasčių, kodėl apskritai norėjau kurt filmus.
Tokius kaip „Ak, jau tie tėvai“, „Purslai“, „Apolo 13“.
Nenoriu, kad jis nekęstų manęs.
Negaliu darkart to patirt. Tai traumuoja.
Dieve brangus.
Kam rūpi, ar Ronas Hovardas tavęs nekenčia?
Jis laižys tavo suknistus kiaušus, jei filmas susilauks sėkmės.
Tokiems žmonėms tik tai ir rūpi.
- Neįsižeisk. - Neįsižeidžiau. Tai tiesa.
Perduok jam supistą nurodymą.
- Metai, turi jį perduot. - Perduok.
- Turi tai padaryt. - Gerai.
- Perduosiu.
Paprašysiu pasilikt po susirinkimo ir pasakysiu nurodymą.
Bet tu turėsi mane paremti. Jis tave gerbia.
- Turi palaikyt mane. - Palaikysiu, žmogau.
Visom keturiom. Tu šoksi į ugnį – ir aš kartu.
Aš dėjau. Padarysiu tai su tavim.
Gerai, puiku. Ačiū tau.
Gerai, žmonės. Šis susirinkimas bus nerealus.
„Alfabet Sitis“ mus visus užkūrė.
Čia tyčinis žodžių žaismas.
Galim sulaukt pasisekimo kino teatruose
ir išsiskirti iš kitos produkcijos.
Žiauriai nekantrauju parodyt išankstines idėjas.
To čia atėjome. Eikime prie reikalo.
Man patinka entuziazmas. Štai pirmas.
Gerai.
Čia mums patinka jo akių grožis. Pažvelkit.
Tame fone su švieselėmis jos tiesiog pakeri.
Labai klasiška.
Taip? Parodo kinematografiją.
- Neblogai. - Aha.
- Gražu. - Gerai.
O šis yra rimtai kietas.
GAL PASKUTINIS PASIVAŽINĖJIMAS
Niujorko miestas, kaip atrodė seniau.
Jis grubus, matom kontūrus horizonte.
Matom ponią Laisvės statulą.
Taip pat tai, ko niekad negalim pamiršt.
Gerai, kokios mintys?
Na, abu variantai perspektyvūs.
Dėkoju.
Bet, jei galima...
noriu pasiūlyt idėją, kuri gali labai šauniai atrodyti.
Mes klausom.
Gerai. Na...
dalis su moteliu.
Žinot, ji ypatinga.
Vis girdime, kaip žmonėms ji įsimena.
Tai gal plakate galėtų būti Entonis su vaiku priešais motelį?
Entoni?
Man velniškai patinka.
Taip! Žmogau.
Nuostabu.
Todėl nuostabu dirbt su aktoriais, kurie dar ir prodiuseriai.
- Aha. - Jie supranta medžiagą.
Būtent, supranta.
Gerai. Tai visiems patinka, taip?
Ką galvojate?
Metai, tu turėjai minčių dėl to, tiesa?
- Tikrai? - Taip.
Taigi, Metai, turi minčių?
Neturiu minčių.
Turėjau vieną menkutę mintelę apie idėją, kuri su tuo susijusi.
Norėjau prašyt tavęs pasilikt, kad ja pasidalinčiau.
Tu...
turi man nurodymą?
Ne nurodymą – idėją.
Turi man tokį pasiūlymą, kokį turėjai dėl „Nuostabaus proto“?
Tu atsimeni jį?
Taip.
Aišku, kad taip. Kaip galėčiau pamiršt?
Jis išdegintas mano smegenyse.
O vaikyti. Tai puiki istorija.
Žinau, kad mes susirinkime,
bet kas norėtų išgirst juokingą istoriją?
Nagi.
Visi mėgsta pasakojimus apie savo bosą.
Kad ką žinau. Mes turim darbo.
- Supranti? - Grįžtu į praeitį, gerai?
Ką tik baigiau filmuot „Nuostabų protą“,
tad tai buvo kokie 2001 m.
Darom peržiūrą draugams ir šeimai.
Viskas puiku, reakcijos nuostabios.
Filmas visiems patinka.
Išskyrus vieną vaikiną.
Jauną, mažą mažutėlį Metą Remiką.
Tad Metas pakelia ranką ir tiesiog visų akivaizdoje pasiūlo –
žinot, prie Soderbergo, brolių Koenų –
kad pasakytume žiūrovams,
jog Polo Betanio veikėjas – išgalvotas.
Kodėl, Metai?
- Ką? - Tu rimtai?
Jis grynai norėjo, kad paimčiau visą filmo netikėtumą...
Ne.
Visą filmo idėją ir ją atvirai iškloti.
Tiesiog viską išduoti.
Koks kvailys.
Tai neabejotinai buvo blogiausias pasiūlymas
per visą mano gyvenimą.
Tai va...
Sakyk, Metai,
ar matei „Įprastus įtariamuosius“
ir ar pasiūlei jiems vis rodyti, kaip Kaizeris Sozė
juokiasi prie telefono, mulkindamas policiją?
Arba ar skubėjai pas M. Naitą Šjamalaną
pareikšt, jog reikėtų, kad kuris vaiduoklis pasakytų:
„Kada Briusas supras, kad jis miręs?“
Ne!
Aš vieną sugalvojau.
Pažiūri „Kovos klubą“ ir sako: „Būtų smagu,
jei visi iškart žinotų, kad Taileris Durdenas išgalvotas.“
- Kas tau negerai, blemba? - Nepyk, biče. Sumautai smagu.
Ką, po galais, tu galvojai?
Klasika, ar ne?
Nori pasiūlymo, Ronai?
Duosiu.
Sukūrei puikų filmą, kurį supisai su savo sureikšmintu motelio mėšlu.
Užsikrušk.
Mano pusbrolis mirė.
Tu supistas, kostiumuotas šūdo gabale.
Tavo miręs pusbrolis nusipelnė daugiau,
nei būti pagerbtas supistai nuobodžiu filmu, žmogau.
- Paklausyk manęs... - O šūdas.
...nes aš niekad...
- Sušiktas nevykėli. - Ronai.
- Nekalbėk su manim! - Eik pist, sušiktas pliki.
Aš nekalbu su tavim.
Nori kalbėt su manim? Pasikviesk Patę, blemba.
Patė turi smegenų. Tu nieko neturi.
Nė nesuprantu, kodėl tu čia esi. Nežiūrėk į mane.
O šūdas.
- Klausau. - Labas.
- Čia Ronas Hovardas. - Labas.
Klausyk, noriu atsiprašyti.
Neturėjau taip negailestingai iš tavęs tyčiotis.
Žinai, turbūt baisiai pykau, nes jutau, kad tu teisus.
Ne dėl „Nuostabaus proto“. Ten buvo legendinis bukumas.
- Taip, žinoma. - Bet dėl motelio dalies.
Ji netinka šiam filmui.
Paskambinau Entoniui ir pasakiau jam.
- Aha. Tikiu. - Jam tai buvo stiprus smūgis.
- Bet jis supranta. - Gerai. Ką gi, ačiū.
Labai ačiū, kad paskambinai, Ronai. Nuoširdžiai tai vertinu.
Tai emocinės nesąmonės, su kuriomis turiu susitvarkyt,
negaliu leist joms paveikt mano darbo.
Seni, visiškai tas pats galioja ir man.
Turėjau pasakyt tau, vos tik pamačiau tave ryte.
Užuot tai padaręs, leidau savo kompleksams sutrukdyti.
Nereikėjo taip elgtis.
Nederėjo man minėt tavo pusbrolio
ir tikrai nederėjo vadint tavęs plikašiknium,
ar kaip ten sakiau.
Labai atsiprašau.
Gerai, tai tu priimi mano atsiprašymą už įžeidimus ir mestą kepurę...
- Taip. Puiku, fantastika. - ...o aš priimu tavo atsiprašymą.
Ir, Metai, dar kartą mane sunervink...
- Aha. - ...ir aš tave visiškai supisiu.
Išvertė Kristina Čeidaitė