Давай. Умри заради мене. Отак.
Умри заради мене!
То це ти?
Думаєш, що зможеш бути босом.
Херня. Корона така важка, що зламає тобі шию.
Я єдиний не даю нам відійти в небуття.
Ти вчиниш правильно, малий.
А знаєш, як я знаю? Ти мав найкращого на світі вчителя.
І бам.
- Стоп. - Знято.
Так, так. Чудова робота.
- Чудова. Молодець, Пол. - Ну, не знаю.
Я не дуже плююся? Не багато плювків?
Та ні. Ти що. Якраз скільки треба. Я...
Добре. А як тобі... фінальний вираз жалю?
Я по-іншому вигнув брови. Видно було?
Так. Я це побачив. Ще й як. Я бачив. Крутяк.
- Дякую. Добре. - Знімемо ще раз.
Спробуй зобразити приреченість.
- Супер. - Іще один дубль.
- Жаль і приреченість. - Приготуватись до ще одного дубля.
- Повна тиша. - Так. Зрозумів?
- Ще раз. - Готовий?
Дайте мені ще кілька хвилин.
У мене всі труси в несправжній крові.
Закривавлені труси? Тільки відділу кадрів не кажіть.
Томмі, як життя?
- Метт. Привіт. Радий бачити. - Метт.
Це Метт. Наш студійник.
Я продюсер фільму Метт Ремік.
- Ясно. Дякую. - Я ваш шанувальник, Пол.
Власне, я в захваті від вашої режисури. Знімайте більше.
- Ви бачили мій фільм? - Так. Люблю «Дике життя».
Він дивовижний. Те, як ви його зняли, це... Краса.
Гей... Вибачте. Секундочку. А, може, хай будуть жаль, приреченість і прийняття?
Прийняття. Супер. А покажи.
Так. Отак. Нормально?
- Знімаймо. - Так. Добре придумав.
- Бувай. Дякую, що зайшов. - Без проблем.
Узагалі-то я хотів дещо запропонувати для сцени.
Нам вистачає ідей.
Та все одно дякую, побачимось на святі в Шарліз?
Так. Аякже. Побачимось там. Чого б я не прийшов?
Радий був зустрітися, Пол. Так тримати.
Так. Добре.
Квінн, а мене запросили на суботнє свято Шарліз Терон?
Що? Ні. Чого б це Шарліз Терон запрошувала тебе на своє свято?
Ти постійно питаєш, чи запросили тебе на свято зірки,
- і відповідь завжди «ні». - Супер. Дякую. Що там далі?
- Зустріч з фанатами дженги. - Ой чорт. Точно.
Учора були фанати кубика Рубіка, а тепер дженги?
Студію очолює Петті.
Її боси хочуть від нас більше фільмів з відомими брендами,
от я й бігаю по цих зустрічах.
А що ви знімаєте? Фільм про дженгу?
Ні. Коли йдеш на зустріч, то не фільм знімаєш,
а зосереджуєшся на гідному кіно.
Ой боже. Це так гнітить.
Я років на 30 відстала від цієї індустрії.
Розумію. Повір. Якби вирішував я,
ми б зняли продовження «Дитини Розмарі», «Енні Голл»
чи якогось чудового фільму, знятого не збоченцем.
- Збоченці знімають класні фільми. - Так.
...Френк Ллойд Райт спроєктував будівлю в 1927 році
у притаманному йому неомайянському стилі.
Її побудували буквально як храм кінематографа.
Храм кінематографа.
А самі хочуть, щоб я знімав фільми з дерев’яних брусків.
- Здоров. - Гей.
Від мене смердить? Я не ночував вдома.
Так. Від тебе тхне горілкою.
Лише горілкою? Тоді не страшно. Я нализався з Педро Паскалем.
Уламав його перезняти «Мамську вечірку»,
але треба зосередитися. Тут Ґріффін Мілл, а Петті ніде нема.
Гендиректор прийшов без попередження – чекай лиха, Метт.
А воно буде.
Стій. Тут Ґріффін Мілл, і ніхто не знає, де Петті?
Так. Думаю, її усунули. Петті витурили, воно й не дивно.
Десять провальних фільмів підряд. Роздала контракти друзям-невдахам.
Відновила цю будівлю за 30 млн доларів.
Їй кінець,
і відчуваю, що її посаду займу я.
Я теж відчуваю, що міг би зайняти її посаду.
Так. Авжеж. Ніколи не знаєш.
Хоч би що, а наша дружба не має постраждати.
- Атож. - Коли це станеться, я тебе підтримаю.
Люблю тебе.
Естер Чанґ, негайно. Дякую.
Квінн. Ти не повіриш, що сказав Сел.
Петті звільнили. Знаю від її помічниці. Вона не в грі.
- Боже мій. - Про це напишуть у журналі «Deadline».
Вочевидь, прийшла п'янюча й сильно поспішала.
Так! Я знав, що так буде.
Тобто це дуже прикро, і я люблю Петті, але це може бути моя зоряна мить.
А Ґріффін Мілл тобі симпатизує?
Якщо чесно, не знаю.
Коли він став головним, ми бачилися двічі.
Неясно, що в нього на думці.
Кабінет Метта Реміка. Так. Авжеж.
Тебе хоче бачити Ґріффін Мілл. Він у залі сценографії.
Мене або підвищать, або звільнять,
та якщо я отримаю цю посаду, призначу тебе креативним менеджером.
Очманіти. А я думала, ти це казав, щоб я не звільнилася.
Так і було, а ще це була правда.
Бажаєте зеленого соку чи ще чогось?
Не треба. Дякую.
Заходьте.
Вітаю.
Дякую.
Вибачте за дивний антураж.
Треба було владнати одну справу,
і я подумав, що буде доречним якесь спокійне місце.
- Аякже. Спокій – це головне. - Так. Бо... Точно.
Бо ж ніхто не хоче чути чийсь плач
та істерику через звільнення. Прошу, сідайте.
Метью, з поваги я зразу перейду до суті.
Зоряний час Петті давно минув, і я серйозно подумую замінити її вами.
О боже. Так. Я її заміню. Я годжуся на цю посаду.
А чому ви... Розкажіть. Чому ви годитесь?
Ну, я працюю в Continental уже 22 роки.
Я купив пробний сценарій «МК-Ультрa», який,
як ви знаєте, став франшизою, що принесла нам три млрд доларів...
Агов, Рене. Де мій зелений сік?
- Хочете зеленого соку? - Так. Залюбки.
Два зелені соки. Негайно.
- Так, сер. - Вибачте. Продовжуйте.
Кіно – це моє життя. Відколи я ще дитиною прийшов у цю студію на екскурсію,
я завжди мріяв про одне – очолити Continental.
Як чарівно.
Добре. Чесно кажучи, я маю щодо вас одне-єдине серйозне побоювання.
Чув, що ви фанатієте від артгауз-пердгаузного кіно
і надаєте перевагу прихильним до вас акторам і режисерам,
замість заробляти цій студії якомога більше грошей.
- Я? - Так.
Це абсолютна неправда.
Я орієнтований на результат так само, як і будь-хто в місті.
- Я вам вірю. - От і славно.
- Добре. - Добре.
Бо в Continental ми знімаємо не фільми.
Ми знімаємо кіно.
Кіно, за перегляд якого хочуть платити.
Так.
Ідіть сюди. Маю для вас невеличку таємницю.
Ця інформація не для всіх,
але я близький до підписання угоди на отримання прав на Kool-Aid.
І йдеться про жирний чотириквадрантний проєкт.
- З Kool-Aid? - З Kool-Aid.
- Червоним напоєм? - Так.
Де чувак пробиває стіни й каже: «О, так»?
Так.
- Це ж просто неймовірно. - Добре.
Ось цим ми й повинні займатися, містере Мілл.
- Нарешті хтось це розуміє. - Так. Я розумію.
- Ой боже. Це ж чудово. - Так.
Бо ж, дивіться,
якщо Warner Brothers заробляє мільярд доларів
на пластикових цицьках безпіськової ляльки,
ми зможемо заробити два мільярди доларів на старому доброму Kool-Aid.
Ви це зможете?
О, так.
- Я це розумію, і ви розумієте. - Так. Розумієте.
А тепер візьмімо й зробімо це.
Зробімо це. Авжеж.
Авжеж.
То посада моя?
О, так!
КІНОСТУДІЯ
«ПІДВИЩЕННЯ»
МЕТТ РЕМІК ПРЕЗИДЕНТ І ТВОРЧИЙ ДИРЕКТОР
Метт. Усі збираються в конференц-залі.
Чудово. Дякую, Петра.
Одне питання. А Петті відповіла хоч на один мій дзвінок?
- Петті? - Петті Лі.
- Та, чиє місце я зайняв. - Даруйте.
- Петті, екскерівниця студії. - А, так.
- Так? - Ну... Ні.
- Вона не дзвонила. - Ясно.
Вибачте. Багато нових імен.
Не запам'ятаєш. Знаю.
- Квінн. - Гей.
Готова? Це ти вперше креативний менеджер.
- Ще й як готова. - Це видно.
- Навіть блокнот узяла. - Так.
Великий бос.
- Як ти? - Поздоровляю.
Дякую. Як ми й говорили,
це ж не завадить нашій дружбі?
- Аж ніяк, старий. - Тепер я бос
- і прикрию тебе. - Приємно чути.
- Так. - Ой. Джон Сіна.
- Авжеж. - Треба відповісти.
- Він крутий. - А то поб'є.
Та зберися ти. Ну його нахрін.
- Він передає привіт. - Класно.
- А от і він. - О, привіт.
- Майя. Тайлер. - Наша зірка.
Коли «Variety» знов захоче інтерв'ю,
зв'яжися з відділом маркетингу,
щоб ми підібрали
- гарну фотку з тобою. - Гарне ж було фото.
- Невже? І світло? - Дякую.
- Та ну. - Ну добре.
Дякую всім, що прийшли.
Я хотів зібрати кістяк колективу
на перше офіційне зібрання за правління Реміка.
Розумію, Петті для всіх нас була наставницею,
та це не означає, що я не керуватиму
трохи по-своєму заради,
як я красномовно сказав у інтерв’ю «Variety»,
престижних фільмів і касових зборів.
Ці дві речі не взаємовиключні. Можна робити й те й те.
КІНОТЕАТР «PACIFIC'S»
А тому я радий оголосити,
що ми прискорюємось з фільмом про Kool-Aid.
- Стоп, що? - Понеслися.
- Так. - Ти серйозно?
Я місяцями вмовляла Петті зробити щось таке.
Хай MrBeast запхне купку людей у величезний графин Kool-Aid –
чи довго вони за гроші зможуть не дихати.
Крутяцька ідея.
- Скажи? - Я б могла таке продати.
Чудово, Майє, і радий, що тобі подобається.
І сподобається більше, коли почуєте мій задум.
Що так прославило на ринку «Барбі»?
Відомі білі люди.
Майже. Власне, одна нібито відома біла жінка.
Ґрета Ґервіґ. От чому «Барбі» «вистрелила».
За фільмом стояв сценарист-режисер. Це було авторське бачення.
От що ми зробимо з Kool-Aid.
Ми знімемо авторський оскароносний фільм про Kool-Aid.
Охрініти. Ти хочеш зняти наворочений фільм про Kool-Aid?
Чому? Ніхто більше й не дивиться той «Оскар».
Хіба фільм «Брати Маріо» здобув «Оскар»?
- Ні. Не здобув. - Не здобув,
а знаєш, що він таки здобув?
Один і три десяті мільярда доларів. І цей фільм може зробити те саме.
Так. Я зароблю нам 1,3 млрд доларів і зніму класний фільм.
- Боже мій. - Петра!
Признач зустрічі. Лише з найкращими авторами для Kool-Aid.
О, так.
- Дякую. - Я заплутався.
Нащо нам фільм про Kool-Aid? Ти ж ненавидиш цю авторську фігню
і щойно дав дебільне інтерв'ю,
що хочеш знімати кіношедеври.
Та знаю. Послухай,
Ґріффін Мілл взяв би мене лише якби я погодився на фільм про Kool-Aid.
- Так. - Ясно.
Це логічніше, бо після оголошення про це кіногівно ти будеш...
Довбаним лицеміром?
Я хотів сказати «ідіотом», але так.
Хіба що ми створимо крутяцький Kool-Aid.
Тоді я буду довбаним генієм.
- Глянь, кого нам надибав агент. - Мітч Вайц.
Привіт. А ще кажуть, що в Голлівуді не лишилося євреїв.
- Гляньте на нас. Майже кворум. - Так. Смішно.
Вам не завадить кошерне вино. Потрусіть лулав.
- Ми всі євреї. - Ми зрозуміли.
- Дуже смішно. - Я знаю, що таке лулав.
Ми тут запускаємо фільм про Kool-Aid,
і нам потрібні ваші клієнти.
Так. Сел мені сказав.
Я говорив з Ніком Столлером, і він...
Він не зразу допетрав що до чого, але вже щось придумав.
Люблю Ніка Столлера за «Лелек», «Капітана Підштанька» й «Маппетів».
Це не зовсім те, що нам треба.
Ви ж представляєте Веса Андерсона?
Хочете, щоб Вес Андерсон став режисером фільму про Kool-Aid?
Він подумає, що я псих.
Звільнить мене по Зуму прямо з Ліхтенштейну чи де він там.
Ясно. А Ґільєрмо дель Торо?
- Ідіть на хрін. Ви що, геть... - Це...
Він же оскароносний режисер.
Він не опуститься до кіна про Kool-Aid.
Чому? Це ж як фільм «Барбі».
«Барбі»?
Та «Барбі» в десять тисяч мільйонів разів краща франшиза,
ніж цей ваш Kool-Aid. А чому?
Бо люди люблять Барбі. Барбі – гаряча штучка. Її хочуть трахнути.
Я хочу трахнути...
І ніхто не хоче трахнути Кулейдмена.
Та й дірки в нього нема.
Кулейдмена стопудово не трахнеш. Чи це не так?
Як його трахнути?
Я не трахаю... Про що ми говоримо? Це тут узагалі ні до чого.
Це реальна нагода для режисера отримати величезний бюджет
і зняти справжній фільм.
Метт. Слухайте, я розумію.
Ви новий керівник студії.
Хочете творити високе мистецтво й заробляти мільярди.
Угадайте що? Так не буває.
А якщо спробуєте, все тільки спаскудите. Розумієте?
Метт, він має рацію.
Зніми один фільм їм, один – собі.
Цього тижня Мартін Скорсезе запропонує тобі фільм.
Погоджуйся. Забери легку перемогу.
Бачите? Послухайтесь єврея.
- Свого підлеглого. - Так. Дякую.
Ні, серйозно, у вас є Столлер. Столлер – геній,
- ти ж довбню. - Він талановитий.
Ой, чорт.
- А можеш краще казати «єврей»? - У присутності єврея. Слухай...
Алло, містере Мілл.
Метью. Я дзвоню спитати про Kool-Aid.
У мене в п'ятницю засідання правління,
тому виріши до того питання з режисером.
Ти ж упораєшся?
Так, аякже. Це не проблема. Я впораюсь.
Чудово.
Так. Призначте мені зустріч з Ніком Столлером.
Мазаль тов.
Кулейдмен – логотип у світі логотипів.
Він дружить з Jell-O та Chef Boyardee.
Вони йдуть у бар, тусуються з Velveeta.
Кулейдмен був популярний у 80-х,
та йому вже пора на пенсію, бо він
застарий пробивати стіни й виконувати свою роботу.
Він хоче, щоб його замінив син. Існує ціле Кулейд-сімейство.
Ми скомпонуємо й інші смаки. Жовтий, зелений...
А його дочка дуже хоче пробивати стіни.
Але Кулейдмен думає, що їй забракне сил.
І коли зникає все сімейство Кулейдів,
Кулейд-дівчинка стає їхньою єдиною надією.
Надіюся, це не прозвучить грубо,
але таке відчуття, ніби мене щойно вдрючили Волт Дісней та Аарон Соркін.
Розумієте?
Дісней – у рота, а Соркін – у дупу.
- Ну, дякую. Дякую. - Так.
- Дякую. - Ні, дякуємо вам. Сюжет – супер.
І мені, як батькові дочок, імпонує задум з сімейством.
Не сумніваюся. Сюжет чудовий, Ніку.
Дуже вам дякуємо, що прийшли, ще й так одразу.
Ми вам дуже вдячні. Дайте нам зібратися з думками.
І ми повідомимо якнайскоріше. Дякую.
Круто. Дякую. А ви часом не говорили з Петті?
Вона дала мені мій перший шанс як сценаристу, і я її люблю.
- Так. Вона найкраща. - Як вона поживає?
- У неї все чудово. - Добре.
Я розмовляв з нею сьогодні вранці.
- Ясно. - Так, і вона
дуже добре переживає зміни.
Загалом вона дуже оптимістично дивиться в майбутнє.
Я передам їй від вас привіт.
- Було б прекрасно. - Ви молодець.
- Люблю Kool-Aid. Чесно. - Круто. Дякую.
- Люблю. - А він вас.
Захотілося Kool-Aid.
Так.
Ти говорив з Петті?
Ні. Тисячу разів їй дзвонив. Вона так і не передзвонила.
І мені. А прикольний вийшов сюжет.
Фільм може стати проривом. Він же майстер.
Так. Мушу сказати,
це точно найкраща версія дуже, дуже,
дуже, дуже посередньої версії фільму,
і це не те, з чого я хотів би
почати свій шлях,
але Ґріффін Мілл буде в захваті.
А найголовніше – сценарій буде в нього до суботи. Дякую.
- Я тебе прикрив. - Добре.
Сьогодні середа, 27 березня.
Я Метт Беллоні, і з вами «The Town»,
подкаст про залаштунки Голлівуду.
Сьогодні з кількох джерел розлетілася новина,
що голова Continental Studios Метт Ремік
проводить зустрічі в пошуках режисера для фільму про Kool-Aid.
- От чорт. - Він сказав «Variety»,
що хоче відродити кінематограф і робити сміливі кроки,
а через кілька днів Ремік став у соцмережах посміховиськом
через рішення зняти тупенький фільм про паршивенький напій.
От гадство.
Не віриться, що Петті нема.
Вона керувала Continental, скільки я себе пам'ятаю.
Іще до потопу.
Так.
- А тепер тут ти. - Так.
- Поздоровляю. - Дякую. Я дуже тішуся.
- Усього найкращого. - Так.
Якщо я здаюся напруженим, то, чесно кажучи...
Ох і день у мене був.
Такий поганий?
Поганий? Ні, не дуже. Але стільки всього навалилося.
То з чим ви прийшли? Кортить почути.
Я знаю, що ти зайнятий, тому перейду зразу до суті.
Це проєкт, який я хотів втілити
уже дуже-дуже давно.
Єдине, що бюджет трошки завищений.
Хтось навіть скаже аж занадто. Розмах ще той.
Класно.
Теми непрості. Але я хочу, щоб фільм був цікавий.
- Круто. - Розважальний, розумієш?
Це історія, яку ми всі знаємо,
проте не про яку ми справді знаємо, розумієш?
О, я розумію. Що за історія?
Про Джонстаун.
Га?
Про Джонстаун.
Про сектантську бійню?
Так, правильно! Про сектантську бійню в Джонстауні.
Це історія про Джима Джонса, Сенат США та Америку.
Вона об'ємна, знана й цікава. А ще заплутана.
Заплутана, безумовно,
але для мене це роздум про секти, культ особи, масові вбивства, самогубства.
Про все. Це життя.
Джонстаун?
Джонстаун.
Поправте мене, якщо я неправий...
Це оте масове самогубство, жертви якого...
випили «Kool-Aid»?
Так і є! Є ще така фраза.
Вони випили «Kool-Aid». Ковтни «Kool-Aid», чи як там кажуть.
Отака фраза. І кульмінація всієї картини.
- Масштабна послідовність. - Супер.
- Це основа сюжету. - Тобто...
Думаю, в певному сенсі можна сказати, що ваш фільм про Kool-Aid.
Ну, так, у певному сенсі.
- У певному сенсі. - У певному.
- Чудово. - Так.
А що думаєте про бюджет?
Ну, десь... Так, бюджет... Десь 200.
Ось що я вам скажу, містере Скорсезе.
Я дам вашому фільму «зелене світло» з бюджетом у 250 млн доларів
і куплю у вас сценарій за десять мільйонів.
Ти ба, Метт. А ти часу не гаєш.
Я таке люблю.
- Ти рішучий. - Так.
Рішучий і зі смаком.
Я це не в поганому сенсі.
- Аж ніяк. - Так.
Але є одна маленька заковика.
- Кажи. - Знаю, знаю.
Я ж не новачок.
- Завжди є заковика. - Кажи яка.
Повірте мені. Вона ніяк не впливає на те, що ви знімете саме такий фільм,
як ви хочете.
Суть саме в тому, щоб мати свободу знімати
те, що ти хочеш.
І ви її матимете. Однак є різниця...
як ми назвемо фільм.
І як ти хочеш назвати фільм?
«Kool-Aid».
Я це зробив!
Мартін Скорсезе напише сценарій і режисуватиме фільм про Kool-Aid!
Скорсезе? Про Kool-Aid? Ти не жартуєш?
Аж ніяк. Я це зробив.
А як же Столлер? Я ж підписую з ним угоду.
Так! Пошли його на три букви!
Я взяв справжнього режисера.
Вважай, що вже послав.
Скорсезе? Це точно не жарт?
Ні. Я його вмовив. Коли про це напишуть у «Deadline», я буду наче той геній.
Усі ті люди, які строчили пости й статті, що я тупий довбень,
напишуть нові пости й статті про те, який я геній.
- Це ж мрія! - Глянь, Метт.
- Боже мій. - Метт. Що там?
- Шарліз Терон запросила мене на свято. - Та ти що? Можна з тобою?
Ні!
Це найкращий день мого життя.
Він настав!
ШАРЛІЗ ТЕРОН ЗАПРОШУЄ ВАС! МЕТТ РЕМІК
Марті Скорсезе? Це правда? Не може бути!
- Так. - А який сюжет?
- Є якийсь документ? Кажи. - Є цілий сценарій.
Секундочку...
Мартін Скорсезе отак ненароком пише сценарій про Kool-Aid?
Навіть краще. Мартін Скорсезе ненароком пише сценарій,
який він з превеликим задоволенням зробить фільмом про Kool-Aid.
Очманіти! А про що він?
- Та знаєш... - Ага.
...це з тих ідей, які, почувши вперше...
- Так. - ...думаєш: «Га»?
А коли покрутиш її в голові й добряче обмізкуєш,
- думаєш: «Ти ба!» - І що ж це за ідея?
Це розкриття «Kool-Aid»
крізь призму подій, що сталися в містечку,
загальновідомому як...
Джонстаун.
Джонстаун?
Господи! Ти що? Гей!
- Та що з тобою таке? - Спокійно. Що тут такого?
Хочеш знищити студію? Боже!
Вгамуйся ти. Заспокойся.
Якщо хочеш загубити студію, дай заспокійливе. Жарко!
Усі дивляться! Усе добре!
Слухай, це не гарантія успіху.
- Ні. - Це навіть краще.
Цей сюжет може стати проривом.
«Проривом»? Ти що, науковець?
Ну добре. Візьмімо «Одного разу в Голлівуді».
- Квентін Тарантіно, цікавий фільм... - Ага.
...про справжню масову сектантську бійню, що отримав «Оскара» й приніс 377 млн,
чи Sony продає фільми краще, ніж ти?
Знаєш, що було в Sony?
Свята трійця. Лео, Бред і Марґо.
А що маєш ти?
Цікаво, що ти запитуєш.
Я оце говорив з Марті,
і він переконаний, що головного персонажа,
Джима Джонса,
має грати не хто інший, як...
Стів Бушемі.
«KOOL AID» ФІЛЬМ МАРТІНА СКОРСЕЗЕ
Стівен Бускемі – найгірше, що можна придумати.
Люди або знають його ім'я, але не впізнають його обличчя,
або впізнають обличчя, але не знають, хто він.
Він на роль не годиться.
Він же буквально чи не найвидатніший з нині живих акторів.
Гей! Якби він сюди зайшов,
я б уклала його на цей стіл і затрахала б до смерті.
Він недостатньо авторитетний, щоб потягти франшизу про Kool-Aid.
А правильно «Бусемі» чи «Бусімі»?
- Він Стів Бушемі. - Бушемі?
Ні, Бускемі, як брускета.
Ми годину про нього говоримо
і не знаємо, як звучить його прізвище.
- Про що це свідчить, Метт? - От як ми зробимо.
Ґріффін спитає мене, що відділ маркетингу думає про твою затію,
а я повинна бути з ним чесна і скажу,
що твоя затія провальна.
Фільм провалиться. Розумієш?
А ще я знаю, що ти мусиш
щось йому показати.
Я попросила маркетологів щось придумати, щоб урятувати твою дупу.
Що це за херня?
- Це тизер, козел. - Тизер чого, коза?
Хіба я знаю? Це вже твоя робота!
Візьмімо в роботу сюжет Столлера. Він не такий і поганий.
Не можемо. Угадай чому. Цей мудак учора зірвав угоду.
- Боже. - Знаю, ти любиш Мартіна Скорсезе.
Його бачення цього фільму зробить нас банкрутами.
Негайно покажи Ґріффіну цей тизер.
Я не можу показати це Ґріффіну. Це...
Тут нема сюжету. Це ніщо.
Кому яке діло, чи є там сюжет?
Він буде в захваті побачити, як Кулейдмен танцює під зей-зей шаффл.
Який ще зей-зей шаффл?
Головний танець тіктоку.
Метт, ти, як бос, мав би знати.
Послухайте, народ,
сам Мартін Скорсезе погодився написати й зняти
для нас фільм про Kool-Aid.
Це не найкомерційніший акторський склад і не найрентабельніший проєкт,
а один з найкращих режисерів усіх часів,
який хоче зняти для нас фільм.
Якщо це не те, на що ми погоджуємось,
то що ми робимо з нашим життям?
Ми знімемо запропоновану Скорсезе версію про Kool-Aid. Кінець історії.
Ґріффін Мілл вас усіх чекає.
Ой боже.
Тут пишуть, що в Джонстауні насправді випили «Flavor Aid».
Мовчи.
Говоритиму я, прорвемося.
Вітаю!
- Гляньте, хто прийшов. - Так.
Марширують, як слухняні школярі.
Радий вас бачити, сер.
- Так. - Що ж. «Прокулейдьте» мене.
Що таке?
Я розкажу вам, що таке.
Ого.
Серйозно?
Це ж феноменально.
Ато!
- Це буде шедевр! Веселий. - Ще й який. Шедевральний фільм. Веселий.
- Прикольний. - І не кажіть.
- І він танцює під зей-зей? - Так, під зей-зей.
Мені подобається. О, так. Дочка так танцює.
Так, зей-зей. Найкращий танець.
Метт, а який сюжет?
Сюжет?
Так. Який сюжет? Про що він?
Cюжет – це найцікавіше.
Добре.
Так.
Отже, Кулейдмен існує у світі корпоративних логотипів.
Він дружить з Velveeta.
Він ходить у бар і тусується з Chef Boyardee.
І він має ціле Кулейд-сімейство,
а, отже, будуть і інші смаки: жовтий, зелений, червоний.
- Я в захваті. - Дякую.
- Дуже-дуже вражає. - Дякую.
- Дуже різноманітно. - Так.
Буде червоний, жовтий, зелений.
- І він не білий, скажіть? - Ні.
Правда ж? Дуже різноманітно.
Ми з тобою, брате.
І з тобою, сестро.
А хто буде режисером?
- Нік Столлер. Він профі. - Так.
- Уже взяли його в оборот. - Люблю його. Кумедний.
- Підписуй угоду. - Так. Підпишу, дякую.
- Молодчина. - Завжди радий.
Рада вас бачити, Ґріффіне.
Іще одне питання.
А що там з фільмом Мартіна Скорсезе про Джонстаун?
Ти віддав десять мільйонів доларів за сценарій Скорсезе про Джонстаун,
але не можна знімати фільм про Kool-Aid і їхній милий талісман
й одночасно знімати фільм, де Kool-Aid асоціюватиметься
з найстрашнішим масовим убивством
усіх часів.
- Аж ніяк. - Слава богу.
Так.
- Я знав, що ти розважливий. - Так.
Тоді скажи, чому ти викинув на сценарій десять мільйонів доларів?
Ну, розумієте...
я дізнався, що Скорсезе планує знімати фільм про Джонстаун...
- Ясно. - ...і в мене виник той же острах,
що й у вас. Не можна, щоб ця артгаузна фігня
стала на заваді нашій багатомільярдній франшизі,
от і купив сценарій про Джонстаун,
спеціально щоб його «згорнути».
Сценарій належатиме нам.
Але його так ніхто й не зніме?
Ох, Метт, яка підлість.
- Так. - Я в захваті.
- Супер. - Біп.
Дякую.
Молодець.
Розумію, це ми зірвали угоду,
але ми передумали й хотіли б, щоб Нік Столлер
зняв фільм про Kool-Aid. Я подвою суму.
Хочеш закидати Столлера шекелями,
але біда в тому, що його привела Петті, й він з нею говорив...
- Он як? - Так, вона сердиться на тебе
і на студію й умовила Ніка не братися за ваш проєкт.
Я хочу його сюжет!
Не знаю, що тобі сказати! Ти облажався.
Петті – єдина завада?
Так.
Тоді ти будеш радий почути,
що ми попросимо Петті продюсувати фільм про Kool-Aid.
- Ні, ні. - Твоє перше розумне рішення.
Чудово. Нікому поки що не кажи, але угода буде наша.
- З Пейсахом. - Чому ти постійно брешеш?
- Не знаю! - Ти ж додзвонитися до неї не можеш.
Та знаю я!
Я поїду до неї додому й поговорю віч-на-віч.
Ти сьогодні йдеш зі мною до Шарліз.
Якщо все вигорить, будемо святкувати.
О, так!
Як ти смієш з'являтися на моєму ґанку? Саме ти.
Привіт, Петті.
Ой боже, це так принизиливо.
Не стій там як довбаний кур'єр, заходь.
- Б****! Я ж перестала матюкатися... - Знаю. Пробач.
...а через тебе знов матюкаюся, падло ти таке. Б****!
Прости. Чорт. Слухай.
Я прийшов дізнатись, як ти тут,
і глянути, чи все добре.
Як я тут? Я...
Я віддала студії 40 років свого життя...
- Так. - ...а якийсь Ґріффін Мілл,
паршивенький продюсер, приходить і мітить студію,
наче мочиться на гідрант.
Знаю, він такий безжальний.
Так, безжальний.
- Але вгадай що? Ти ще гірший. - Я?
- Ти розбив мені серце, Метті. - Що я зробив?
Ти вкрав мою посаду!
Я не крав твою посаду.
Я тут абсолютно ні при чому.
Та мене ще й не взяли.
Я ростила тебе як сина,
а щойно відвернулася, ти встромив мені в спину ножа.
Я не встромляв тобі ножа.
- Устромив. - Та я ж
несу твій світоч, Петті.
Може, ножа встромив і не ти,
але ти точно радий працювати з тими, хто це зробив.
- Я геть і не радий. - Радий.
Хоч у цьому мені повір.
І мені подобаються наші робочі стосунки, й...
- тому я й тут. - Так.
- Я хочу, щоб вони тривали. - Так.
Я пропоную тобі продюсувати нашу нову найбільшу й найкращу франшизу.
«Kool-Aid»?
- Так! - Це твоя пропозиція?
Саме так.
Ти немов той кіт, що приніс понівеченого голуба.
Ох, знаю.
Я розмовляла зі Столлером.
Ти хочеш, щоб я витягла твою дупу з вогню й він підписав угоду.
Тобі теж треба, щоб я витяг твою дупу з вогню.
Ти ж тепер сама по собі, Петті. Тобі потрібна робота.
Метью! І ти пропонуєш мені «Kool-Aid»?
Ніби я хочу, щоб моє ім'я асоціювалося з тим жахом.
Треба було придушити його в пуп'янку.
Якби я хотіла знімати таке гівно, я б не втратила посаду.
- Ось моя зустрічна пропозиція. - Слухаю.
Я подзвоню Столлеру і вмовлю взятися за фільм.
- Супер. - Але я хочу...
трирічний контракт на десять мільйонів
з релізом двох фільмів на рік і правом першочергового придбання.
Ні.
Метті!
Послухай, Петті...
пробач, я так не можу. Це дуже жирно...
У Голлівуді ні в кого нема такого вигідного контракту.
А мені все одно! Ти всім завдячуєш мені!
Я не завдячую тобі в... Багато чим,
це я визнаю. Та навряд чи я завдячую всім. Я на таке не піду.
Метті, студія була всім моїм життям, як тепер стала твоїм.
І без неї...
Боюся, що без неї я не...
Я не знаю, чи зможу... Мені страшно.
Я дам тобі сім мільйонів на рік, без релізів і з обмеженим правом.
Вісім мільйонів, один реліз і бюджет до п'яти мільйонів.
Згода, але з обмеженим правом.
Ніяких обмежень!
Ті люди витерли об мене ноги! Витерли ноги, Метті.
Прошу тебе.
Добре, я згоден.
Домовились.
Дякую тобі, Метті.
- Тобі дякую. - Дякую.
О, дякую тобі.
Добре. Подзвонімо Ніку Столлеру.
Бідолашний. Ти мусиш стопнути фільм Мартіна Скорсезе.
У 1988 році я стопнула фільм Воррена, й він зі мною більше не спав.
Боюся, з Марті буде так само.
Як тобі від цього всього на душі?
Я довго гарував, щоб отримати цю посаду.
Мої батьки дуже радіють і пишаються.
Думаю, Ґріффін настроєний оптимістично щодо плану.
Метті, я так і не почула, як тобі на душі.
Якщо чесно, на душі паскудно.
Я майже постійно тривожуся, нервуюся й панікую.
Я був щасливіший два тижні тому,
коли бісився й ображався, що ця посада не моя.
Я б усе віддав, щоб знов біситися й ображатися
замість того, як почуваюся тепер.
Я щоранку проходжу повз екскурсовода,
і вона каже, що офіс побудували як храм кінематографа,
але він більше схожий на гробницю.
Важка це ноша, Метті.
Так. Безумовно, це велика честь
бути одним з тих, хто обирає,
які фільми знімати, а які – ні.
Це тяжка ноша.
Я взявся за це, бо люблю кіно,
а тепер боюся, що моя робота — його нищити.
Ця робота – справжня м'ясорубка.
Вона викликає стрес, паніку й робить тебе нещасним.
Один тиждень дивишся в очі кумиру й розбиваєш йому чи їй серце,
а на другий уже виписуєш чек чиїйсь зірковій дитині
у модній шапці.
Та коли все стає на свої місця
і ти знімаєш достойне кіно...
це завжди приємно.
Ти будеш чудовим керівником.
А знаєш чому?
Бо в тебе була найкраща вчителька.
І досі є.
Яке щастя, що не я скажу Марті, що його фільму гаплик.
Що ти йому скажеш?
Марті я не скажу нічого.
У понеділок поговорю з його агентом і все життя його уникатиму.
Надіюся, більше з ним не зустрінусь.
- Метт! Гей! - От халепа.
- Марті! Привіт! Радий вас бачити. - Привіт, Метт. Боже.
- Це Сел. - Вітаю.
- Привіт. - Привіт.
- Привіт, Метт. - Так.
Метт, я все думаю про «Kool-Aid».
О, чудово.
Про отой «Kool-Aid». Я...
До речі, я придумав, яких ще акторів взяти в компанію до Бушемі.
Просто клас.
І, чесно кажучи, я б не додумався до назви «Kool-Aid».
Не назва, а мед для вух. Блискуче.
- Я присвою лаври собі. - Та будь ласка.
Захоплююсь, як ваш мозок постійно працює.
Але давайте не будемо про роботу на святі.
Поговорімо про щось інше. Ви любите спорт, машини?
Що це з тобою?
- Нічого. - Ти якийсь дивний.
Тут щось не те.
Та я завжди такий.
Я його знаю, як власний член.
- Перед вами класичний Метт Ремік. - Це точно.
Ні. Цей ваш спектакль наскрізь фальшивий.
Чесне слово. Нічого такого.
- Я бачив цей погляд. - Який?
- Я бачив. - Та ні.
Скрадливий такий погляд.
- Ніякі ми не скрадливі. - Я ніколи не був скрадливий.
- Ні. - Е ні, скрадливі.
Я скрадливість завжди впізнаю. Якщо я на чомусь знаюсь, то на ній.
Марті, ви повинні про дещо знати,
І Сел візьме на себе сміливість сказати, що саме.
- Сел? - Так.
- Можна? - Можна.
Марті, по-перше, скажу,
що я в цьому бізнесі завдяки вам.
Хто ти такий і що хочеш сказати?
Ми обрали інший напрямок
і не будемо знімати джонстаунську версію фільму.
А знаєш, я не ображаюся.
Зовсім.
Це повна підстава,
але, Метт, мушу сказати, що, чесно кажучи, я не здивований,
бо ти черговий звичайнісінький безликий,
бездарний і безхребетний гвинтик.
Я маю лице.
Віддай мені мій фільм, щоб я продав його Apple,
як і треба було зразу зробити.
Я не можу.
Дозволь уточнити:
ти купив мій фільм, щоб його стопнути?
- Це так. - Так.
- Ми вас покинемо. - «Відступники» – це щось.
Заткнися.
- Ох, це було... - О ні.
...набагато гірше, ніж я собі думав.
Повний відстій.
Боже, він плаче.
- Плаче. Це все ти. - Чому ти плачеш?
- До сліз довів. - Ти сказав...
- Ти як? - З ним говорить Шарліз.
- Гадство. - Боже.
Прокляття. Він розказує їй.
Щуреня. Тримай рота на замку.
От козел. Чорт, вона дивиться на нас.
- Не кіпішуй. Без паніки. - Вона вижене нас з вечірки.
Ти голова студії, вона тебе не вижене. Спокійно.
- Привіт. - Привіт, Шарліз.
Ану валіть звідси.
- Вибач. Дякую за запрошення. - Так.
Пробачте, Марті.
Здуріти можна.
Ви ж Метт Ремік?
Стів Бушімі. Вітаю.
- Бушемі, але так. - Ой, вибачте.
Та нічого. Чув, ми з вами знімаємо фільм.
- Так і є. Жду не діждуся. - Так.
- Як вам сценарій Марті? - Так.
- Аж дах зносить. - Так. Сценарій неймовірний.
- «Оскара» йому, й негайно. - Це точно. Це ж неабищо.
І, як подумати, ми будемо знімати останній фільм Мартіна Скорсезе.
Що-що?
А він вам не сказав?
- Ні. - О, так.
Це його лебедина пісня. Опісля він відійде від кіно.
- Ого. - Тому це справжня честь.
- Так, це... - Як же нам пощастило.
Дуже пощастило. От удача, скажіть?
Дякую, що взялися за проєкт.
- Дякую. - Серйозно. До зустрічі на зйомках.
- Уже чекаю. - І я.
- Бувайте. - Бувайте.
Привіт, Марті.
Ти що, плачеш? Через що?
Ось наші мартіні.
- На, старий. - Дякую, сер. Будьмо.
Навіть після сьогоднішніх подій
я все одно люблю цей фільм.
Боже, так. Марті – людина-легенда.
Тепер він для нас не Марті.
- О, ні. Він містер Скорсезе. - Так. Саме так.
- Лоррейн Бракко – така гаряча штучка. - Це Рей Ліотта – гаряча штучка.
Так!
Чув, Петті з ним спала під час зйомок цього фільму.
- Та ну тебе. - Так. І чув, що в нього величезний член.
У це я вірю.
Спочинь з миром, королю.
Спочинь з членом, королю.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова