Готово.
Дякую.
ЗДАЙТЕ КРОВ
Що читаєте?
Вибачте. Що ви читаєте?
Теми релігійного навернення в «Смерті Івана Ілліча» Толстого.
Ой боже. Не спойлеріть, будь ласка.
А ви?
- Ви читаєте... - Я? Ну... Це...
Це справжня насолода.
«На Західному "плані" без змін:
Вживання солдатами наркотиків під час Першої світової війни».
- Та ну вас. - Ні, книжка так і називається.
Автор – молодець. Вам би учнів відраховувати.
Не можу не погодитися.
Даруйте. А хто ви?
Джемма.
Та ну.
Марк.
- Дуже приємно, Марку. - Взаємно.
Про що задумалися, Джеммо?
З ним усе добре.
Можуть бути дефіцити.
Надіюся, тимчасові.
Ви лікар?
Може, викликати швидку?
Можете відповісти хоч на одне питання?
- Викликати швидку? - Ні.
Він трохи поспить.
Добре. І довго?
Важко сказати.
Знадобиться обладнання з підвалу. Зможете принести?
Що? Чому ваше обладнання в Марковому підвалі?
Ваш брат реінтегрується.
Ні, неправда.
- Розумію, ви злякалися. - Атож.
Бачу, ви розумніші за мене,
тож пробачте, якщо скажу дуже по-простому,
але якщо ви ще хоч раз надумаєте познущатися з мого брата,
я скину вас з моста.
- Девон... - Такого більше не буде.
- Потім це обговоримо. - Ні!
Ні. Це вже вирішено, ясно вам, жінко?
Прийміть цей факт.
Кінець.
Він сам цього хоче.
Він хоче знати, жива Джемма чи ні.
Жива.
Не грайтеся зі мною.
Вона жива.
РОЗРИВ
36,4 °C
Ви сьогодні їли?
Так.
А читали?
П'ятдесят сторінок.
Зарядку робили?
Так.
ІНТЕНСИВНІСТЬ
Якби ви потрапили під зсув,
вам було б страшніше задихнутися чи потонути?
Потонути.
ІНТЕНСИВНІСТЬ
Скільки сьогодні буде кімнат?
Шість.
Чорт.
Готові?
Ось і вона.
А можна зробити перерву?
Коротеньку.
Але минуло вже шість тижнів.
Я ж була тут недавно.
Розумію.
Стоматологів ніхто не любить.
Дарма я не став бухгалтером, як хотіла мати.
Прошу, сідайте.
Чудово.
Подивимося, як ваші зубки.
Широко відкрийте рота.
Довго я там була?
Дві години.
КОЛД-ГАРБОР
Отак.
Ох, братику.
Ти потрібен мені тут.
Прошу, повернися.
- Привіт. Ой, будь здорова. - Привіт.
Вибач.
- Привіт. - Привіт.
Учора був цікавий вечір.
Так.
Даруй. У мене о 15:00 лекція по «Хаджі-Мурату»,
- і тут скрізь мої нотатки. - Та ні. Це... нічого.
Я тобі щось приніс.
Це мурашина ферма.
Ти вчора сказала, що любиш мурах. От я й...
Я сказала, що люблю... рослини.
Рослини.
- А мурах я ненавиджу. - От лихо.
- Зате... люблю ферми. - Це добре.
От я гальмо.
Мене тут нема.
Тебе тут нема? Добре.
Що ти робиш?
Так.
- Справді? - На нього був розпродаж.
А хто його збиратиме, містере Золоті Руки? Ви?
Я ж майстер на всі руки.
А от і ні.
- Що? Як ти смієш? - Майстер розпускати руки.
Розпускати руки?
Ну, добре. Може, я таки люблю розпускати руки.
- Он як? - Мені подобається.
Так. Ну...
От чого я сподівалася.
А що було?
Було не так уже й погано.
Для тебе. Бо ти лазиш по стінах, мов той гекон.
То була прямовисна скеля заввишки 800 метрів.
- Валуни. Добре. - Цікаво.
Там було кілька валунів.
Валунів? Яке там. То була наче зона смерті на Евересті.
На Джомолунгмі.
- А трупи були? - Ні, я дивилась.
Але я маю фотодокази. Гляньте.
- Ой боже. Що з тобою? - Гляньте.
- Так, Рікене, що з тобою? - Так.
Я пройшов свій перший кулуар ще в школі.
- Тож... - Що?
Що?
- Ох і боляче. - Ми знаємо, що це.
Вибачте за нього.
Гірські мандри у мене в жилах.
- Круто. - Я не соромлюся.
А як ви спустилися?
- Я з'їхала на дупі. - А ви фотографували?
Там не можна було.
То була зона смерті без фото.
Точно. Дякую.
Якось влаштуємо спільну вилазку. Ти і я.
Ото буде пригода.
Ми й так часто буваємо разом.
- Не аж так, Марку. - Невже?
- Ти не п'єш? - Що там робити?
А ти знав, що можна очистити сечу...
- Та ну. - ...на питну воду?
А навіщо це мені?
Щоб відчути красу й дивовижність природи.
А чому ти так цього хочеш?
- Добре. - Щоб краще тебе узнати.
А навіщо тобі брати мене з собою...
Люба. Не знаєш, де я поклав ключі?
- Ти в порядку? Ох, кохана. - Ні.
Міс Кейсі.
Я прийшла спостерігати за Геллі Р.
Мене не повідомили.
Наказ міс Кобел. Дивитимуся, чи нема в неї ознак смутку,
й усно заохочуватиму її відмовитися від спроб самогубства.
Бар'єри розриву тримаються?
Так, технологія діє.
Ви їй симпатизуєте.
Вона прихиляє до себе.
Авжеж, вона мені теж симпатизує.
Вона ж ледь не зламала вам пальці.
Вітаю. Я до вас підійду.
Дякую.
Знаєш...
це наступний етап для багатьох людей.
Я тебе люблю.
А я – тебе.
Прости мене.
АНКЕТА ПАЦІЄНТА
КОНТАКТНА ІНФОРМАЦІЯ ІМ'Я: ДЖЕММА
Ти готовий?
Пора.
У повній бойовій готовності.
Бог любить трійцю.
Так кажуть.
Я напишу тобі лист подяки.
Ти ж ненавидиш їх писати.
Боже. Я трохи нервуюся.
Коханий.
Я сказала, що нервуюся.
А, так. Ну, знаєш,
це вже фінішна пряма,
і десь там нас чекає наша дитинка.
Треба просто простягти руку й забрати її. Так?
А якщо не подіє?
Повернися й нахилися.
Вибач. Ти як?
Як почуваєтеся?
Болить рот.
У якій кімнаті у вас заболів рот?
У першій.
У «Веллінґтоні».
У скількох кімнатах ви сьогодні були?
У шістьох.
У Біллінґс, Лакхнау,
Сен-П'єр, Кернс, Цюріх і...
У «Веллінґтоні». Прекрасно.
А що там було? Ви нічого не пам'ятаєте?
Нічого.
Як ви почувалися в коридорі?
Коли ви виходили з якоїсь із цих кімнат, вас не охоплював розпач?
Ентузіазм? Радість?
Я не була лише в одній кімнаті,
й сьогодні на ній була назва.
Колд-Гарбор.
А що буде, коли я побуваю в усіх кімнатах?
Ви знов побачите світ, а світ побачить вас.
То я побачу Марка?
Марку піде на користь світ, який ви плекаєте.
Кір забере весь його біль, так само як забрав ваш.
Можете говорити як нормальна людина?
На добраніч, Джеммо. Солодких снів.
Джеммо, кава готова!
Як він?
Він стабільний.
То був поодинокий випадок.
А тепер він мандрує.
Коли він прокинеться?
Коли буде готовий.
Супер.
Думаєте, це таки подіє?
Це єдиний вихід.
Існує хатина всередьків.
Що-що?
Існує... тобто формально...
Це оселя, де розірвані люди стають всередьками,
і там ще була жінка...
Центр народження «Дамона».
Може, якби ми туди з'їздили й поговорили з його всередьком, він би...
Це дві цілковито різні речі.
Отак ми визволимо Джемму.
Невже? Отак? Більше схоже, що так ви вб'єте мого брата.
Зразу видно, що ви рідня.
- Я можу їй подзвонити. - Кому?
- Гармонії Кобел. - Що? Навіщо?
Вона ж керує поверхом розриву.
Уже не керує. Вона може знати, як добратися до хатинки.
А, може, й як добратися до Джемми.
Вона ж до глибини єства людина Lumon.
Вона – плід їхнього виховання. Вона солдат.
- Це ризиковано. Розумію. - Ризиковано?
- Так. - Вона ж вас видасть.
Нас обох.
Усі мої зусилля зі спротиву підуть прахом.
Щойно він прокинеться, ми відновимо лікування.
Добре. Тепер його мозок під моєю опікою, а не під вашою.
Я дзвоню їй.
- Я не братиму в цьому участі. - Що?
Якщо ви їй подзвоните... Якщо ви так вирішите...
Що ви... Серйозно, що ви робите?
- Удачі. - Не лишайте його в такому стані.
Е ні, я без вас не зможу.
Ви що, знущаєтесь?
Ви йдете?
Це... Це не моє рішення. А ваше.
Ні, лишіться. Я не зможу...
Я ж не знаю, що робити. Що робити, як він прокинеться?
Не дзвоніть тій жінці.
Боже мій.
Гей.
Бар...
- Марку. - Бард... Бард...
- Що ти кажеш? - Бардо...
Бар...
Бардо процесу вмирання?
Ну, не знаю. Схоже на бійку двох людей.
Ні, це одна людина бореться сама з собою, долає власну психіку. Смерть еґо.
Як ти знаєш, що це одна й та сама людина?
Ну, волосся ж однакове.
Це прислали поштою?
Так. Тут треба намалювати качку
чи кролика, чи ще щось.
Думаю, я потрапила в список розсилки в клініці.
Чому ти гаєш на це час?
А чому ти поводишся як придурок?
Неправда. Я... Не знаю. Це все якось...
- дивно. - А мені подобається.
Точніше подобалось, поки ти все не зіпсував.
Думаю, ти надто драматизуєш, Джеммо.
Не роби так.
Як?
- Не кажи мені, як я почуваюся. - А я й не знаю, як ти почуваєшся.
Хріново. Препаскудно.
Тоді припинімо.
Не бійтеся. Це цілком нормально.
Я подам вам обід. Смачного.
Принести вам ще щось? Кави? Чаю?
Іще одну подушку...
КОЛД-ГАРБОР 96 %
Він застряг на 96 %.
Затримка через кров з носа.
Коли він закінчить, вам доведеться з нею попрощатися.
Я знаю.
Заради Кіра.
Чого ви нап'яли цей дурнуватий светр?
Шановний містере Тісдейл,
я вам невимовно вдячна...
за зворушливий різдвяний подарунок,
який ви прислали нам з чоловіком цього року.
У нас іще не було
штукатурного пістолета.
І ми з нетерпінням чекаємо
на численні щасливі
спогади,
які він
нам подарує.
Давай, золотко. Це вже останній.
Ніщо...
не вказує...
на Різдво так...
як нова штукатурка.
Узагалі-то це для затирання швів,
але теж близько.
І довго мені ще цим займатися?
Я ж сказав: уже все.
Але Різдво має цікаву особливість наставати щороку.
Завжди це Різдво.
Ходімо.
Я тебе люблю.
Я сказав: «Я тебе люблю».
І я тебе.
Вітаю, Джеммо.
Доктор Мауер.
Як почуваєтесь?
Болить рука.
А в якій кімнаті у вас заболіла рука?
В «Аллентауні».
Я хочу додому.
Ваш чоловік торік удруге одружився...
і в нього тепер є дочка.
Я вам не вірю.
Вас уже давно немає, Джеммо.
А він живе далі.
Можливо, й ви живете далі.
В одній з кімнат. Що думаєте?
Є відчуття, що вас тягне в ту чи ту кімнату?
Може, за тими дверима ви відчули те, чого ні разу не відчували з Марком.
Можливо, я це бачив.
«Смерть Івана Ілліча».
Дайте вгадаю. Наприкінці він помирає.
Джеммо!
Джеммо! Стояти!
Джеммо!
Гей.
Ти точно не хочеш поїхати?
- Будуть шаради. - Вони будуть усього 20 хвилин.
Так. Але ти ж знаєш.
Чи мені лишитися?
Ні, ти їдь.
Мені все одно треба віддати сьогодні роботу.
Добре. А ти отримав те, що я прислала тобі про Деналі?
Та... Ні.
Я подивлюся. Я перевірю.
Ну, добре. Я повернусь о 22:00.
Добре.
Я тебе люблю.
- Я сказала... - А, так, і я тебе, люба. Вибач.
- Бувай. - Бувай.
Міс Кейсі.
Містер Мілчік.
Мені так прикро.
Що таке?
Нічого.
Ваша зовниця прийшла на публічну художню виставку
і зайшла не в той ліфт.
А довго я була...
Якби ви розвернулися й зайшли знов,
я був би вам дуже вдячний.
- Але... - Ідіть.
- А де... - Дякую, міс Кейсі.
Ні.
Марку.
- Ходімо. - Марку.
Марку.
Гей. Гей, гей.
Привіт.
Обережно. Помалу.
Ох, Марку.
Де ти був?
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова