І знов у мене буде щось таке. Яка нудьга.
Що такого? Тачка як тачка.
Не тобі ж на ній їздити.
Для жінки водити мінівен – це як носити червону літеру.
Тільки це печатка невидимості, асексуальності та непрофесійності.
По тобі ніхто не скаже, що ти непрофесійна.
Два інші пункти? Не знаю. Але ти дуже професійна.
Організаторка мого весілля.
- Які ви пупсики, що мене найняли. - Так.
Але моя основна робота – цілий день возити дітей.
Я не можу. Тільки не це. Не хочу ще одну таку.
Ну, тоді
порекомендувати щось сексуальніше?
Привіт, морячок.
Добрий день.
- Як справи? - Чудово.
Ми з подругою хотіли б на тест-драйв тієї жовтої машинки.
Так. Я шукаю машину, швидку
і сексуальну, щоб я в ній почувалася живою.
Пора за кермо.
Ага.
- Поїхали. - Жени за горизонт.
- Давай! - Помчали!
Ану, хвилинку.
Пінгвінчик. Як справусі?
Я тебе теж люблю, цукерочко.
Перекажи привіт.
Привіт. Від мене.
Пінгвінчику, якого банана?
- Банана. Ого. - Він знову спізнився?
Хріново, Пінгвінчику.
Співчуваю.
Добре, вдома буду пізно.
Уже мрію про зустріч. Люблю, Пінгвінчику. Бувай.
«Люблю, Пінгвінчику. Пінгвінчик».
Перестань, чого ти?
Ти сюсюкав, як бананосос.
Та ну.
- Дженна не матюкається... - Ясно...
- ...я це враховую. - Зрозуміла.
- Подай на мене в суд. - Хто ти?
- Ну не матюкається. - Хто ти?
- Ми обоє тепер Пінгвінчики. - Ти здоровий?
Це дико чарівно.
- Що ти хочеш? - Що з тобою?
А мій привіт не переказав.
Чому? Відокремлюєш нас? Що діється?
Не вийшло. Передзвонити і переказати привіт?
- Не треба. - Я напишу.
- Уже пишу. - Ні.
- Тобі привіт від Сильвії. - Не треба...
Від неї теж привіт. Дивися.
- Добре, Пінгвінчику. - Подружилися.
- Ну, погнали. - Так.
Жени!
Вибач.
Я не вмію.
Я не хочу. Не можу. Не хочу.
У мене стрес.
Я... Ні.
Тут дуже низько.
Я не можу. Не хочу.
Поможете вилізти з цієї тупої бляшанки?
ПЛАТОНІЧНЕ КОХАННЯ
ШКОЛА БЕКМАННА
Не забувайте: у нас дуже мало часу,
після уроків їдемо в Сан-Дієґо,
тому не баріться. І не забудь дозвіл.
Сядеш поряд, поки я за кермом?
- Тато напружений. Я психую. - Без проблем.
Мамо, а точно треба завтра в Legoland?
Я вже з нього виріс.
Синку, перестань. Я працюю – у Вілла заручини.
Тато любить Legoland. Він вас поведе.
Мамо, в тебе є робота?
Щось таке.
- Так. Типу є робота. - Бувай.
- Па-па. - Па-па, мамо.
Бувай.
- Па-па. - Бувай.
Бувайте.
Він зве її Пінгвінчиком?
Так. Дуже дивно.
- Вони люблять пінгвінів? - Очевидно.
Я вперше бачу, щоб Вілл так поводився.
Він такий стабільний, правильний. Трохи нудний.
Гнітюче видовище. Для мене.
А чому любити пінгвінів нудно?
Може, ці зміни на краще.
- Вілл нарешті дорослішає. - Мабуть.
Просто я не думала, що побачу його таким ручним.
Але твоя правда.
Він нарешті готовий осісти й бути нудним, як ми.
Ми не нудні. Ми як Чаппелл Роан.
Можете помовчати? Мені треба перестроїтися.
Мейв, що у мене праворуч?
- Чисто. - Ти молодець.
Боже мій, Sephora. Дивіться. Зʼїдь на наступному...
- Що з тобою? - ...хочу бульбашкового чаю.
Імітую звукову обстановку машини, повної підлітків.
Щоб тобі повірили, кажи: «Бабл-ті».
Боже, там Тімоті Шаламе!
- Де? - Червоний! Червоний!
Ісусе.
Любий, це ти прокліпав.
Так.
САН-ДІЄҐО НАСЕЛЕННЯ 1 310 000, ВИСОТА 11
Б****!
- Привіт. - Привіт.
Салют.
- Будинок – бомба. - Сильвіє.
- Так. - Ви знущаєтеся? Вікна на океан.
Сади. Це просто...
- Ти ще тут не була? - Ні.
Він їздить в ЛА на роботу, тому...
- Так. - Розкішно.
Вона – CEO гігантського харчового конгломерату, такі умови.
Сильвія – теж CEO. Ми на одному рівні.
Дуже любʼязно, але я б нас не порівнювала.
Працюй невтомно,
і є надія, що твого боса звільнять за домагання.
Я сама собі бос, можу влаштувати.
Усі чайові для вендорів у мене в кабінеті.
Ходімо, я проведу тобі екскурсію.
- Добре. Ходімо. - Так.
Бавтеся.
- Ось. По ідеї, тут усе. - Чудово.
Поки ти тут, хочу попросити про послугу.
Добре. Слухаю тебе.
Тато хоче, щоб Вілл разом з ним
завтра взяв участь у дурному привітанні.
- Ясно. - А Вілл не хоче.
Знаючи тата, я впевнена, що від того привітання всіх скорчить,
але для тата дуже важливо, щоб Вілл погодився.
Спробуєш його переконати?
Аякже. Спробувати я можу. Але ти знаєш Вілла.
Його дуже важко переконати, якщо вперся рогом. Ти знаєш.
Якщо спробуєш, це вже буде чудесно.
Чудово, так.
Вибач. Дзвонять.
Пекінський офіс. Ти CEO. Ти мене розумієш.
О, так. Не порівнюй нас.
«Ніхао». «Джонні 66».
...вафельна фрі.
Чін.
Добре.
Стій, стій. Ти... Ти вже йдеш?
Треба їхати в клуб. До завтра ще багато роботи.
- Так. - Хвилюєшся?
Так. Дуже хвилююся. Нереально.
- Класно. - Так.
- Радість зашкалює. - Що таке? Ти в нормі?
Мені треба щось тобі сказати.
Боже мій. Вона вагітна? Дженна вагітна?
Ні. Чорт, ні. Ні.
Насправді все навпаки. Типу. Якось так.
У мене є краш.
- Що? - У мене зʼявився краш.
Що ти хочеш сказати?
- Я не... Ні. - Інтрижку завів?
- Що ти мелеш? - Не інтрижку.
Це невинна закоханість. Невинний краш...
У тебе крашів ніколи не було?
- У дитинстві. У десять років. - От.
Тоді ти знаєш, як це.
- У мене краш. - Про що ти?
- Усе псу під хвіст? - Це кра... Ні.
- Невинний... Маленький... - Не хочу слухати.
Я не можу тримати ці почуття всередині.
Можеш. Це шлюб.
Заблокуй. Замкни. Закопай.
- Я ж кажу. Пізно. - Що з тобою?
Забудь цю людину.
Даремно я сказав, бо це був жарт.
- Що? - Я нічого не казав.
- Цього не було. - Ти ще не поїхала?
- Люба. - Боже мій.
Що нового?
- Мамо рідна. - Радий бачити. То...
Дуже рада бачити...
і ще побачимося.
Завтра. Бувайте.
Не думаю, що краш – це передвесільна лихоманка.
А що це, по-твоєму? Це тиск від одруження.
Момент, коли він мусить натиснути на гачок.
Звісно, його трясе. Це типовий Вілл.
- А на кого він запав? - Я не спитала.
- Чути не хочу. - А що ти сказала?
Сказала, щоб заткнувся і відростив яйця.
Я думаю, ти мусиш його вислухати.
Я б залюбки його вислухала,
але мушу бути на полі для гольфу вранці о 7:00, буде доставка.
Приїдуть 60 гостей, десяток – не з цього міста.
А потім я маю встановити аудіосистему для привітання.
І це важливіше, ніж послухати, чому твій друг Вілл сумнівається у шлюбі?
Часу на сумніви вже немає. Поїзд пішов.
Вілл одружується, хоче він цього чи ні.
Весілля буде. Машина працює.
Машина працює?
Так. Працює. Вимикача немає.
Я знаю, робота для тебе важлива,
але нехай вона не завадить поговорити з Віллом.
Шлюб – це важливе рішення.
Думаєш, я не знаю? Перед нашим весіллям я була нестямна.
Вілл мене відмовляв.
Серйозно? Відмовляв?
Ні. Ні, ні.
Жартую, жартую.
- Не можу знайти бальзам для губ. - На тумбочці.
Добре. Гаразд.
Твоя правда.
Я знайду час на розмову перед завтрашнім святом.
Він би нічого не сказав, якби не потребував співрозмовника.
Я розумію. Добре. Дякую.
Як добре, що ти в мене є.
- Ще б пак. Люблю тебе. - І я тебе, милий.
Вийти за тебе було найкраще рішення в моєму житті.
Я ще не сплю.
Яка ж вона кайфоломниця.
Нащо ми купили навушники за 500 доларів, якщо вона їх не носить?
ГОЛЬФ-КЛУБ «ВІСТА-ДЕЛЬ-СОЛЬ»
ВІЛЛИ ПОЛЕ ДЛЯ ГОЛЬФУ
Поглянь. Скажи?
- Привіт, дружок. - Салют.
- Привіт, Сильвіє. - Дженно, яка ти гарна.
Скажи?
- Поздоровляю вас. - Дякую. Свято суперове.
- Ти молодець. - Я... Так.
- Чудові пінгвіни на столах. - Їх так багато.
- Це ж ми. Ти класно попрацювала. - Справді.
Класно... Справді.
- А колірна палітра... - Так.
- Так. Я знаю. - ...ефективна.
Так багато кольорів.
- Ти мала рацію! - Усі кольори.
- Усі, що є. - Поєднання.
- Коли знаєш, то знаєш. - Ти знала.
- Поздоровляю. - Дядьку Піт.
- Радий бачити. - Дядько Піт.
Де тут наливають скотч?
- Я покажу. Сюди. - Так.
- Повний бар. - Люблю, пінгвіне.
Люблю, пінгвінчику.
Не вір дядькові Піту.
Він наче милий. Але в Кореї зʼїв людину.
- А казав, який смак? - Як лазанья.
Точно ненавидить понеділки. Правда ж?
Хочу вибачитися за те, що вивалив тобі те все вчора.
- Не треба було. - Та ну.
Я повівся як бовдур.
- Не вибачайся. - Усе ок.
Ти хотів поговорити.
Я тебе заткнула, а не слід було,
- вибач. - Усе нормально.
Я розпсихувався, але мені вже краще.
- Усе в минулому. Я впорався. - Добре.
- Абсолютно. - Рада чути, але...
- Так. - ...якщо захочеш поговорити або...
Не захочу. Я в нормі.
Дрібниці, нема про що говорити.
Ясно. До речі,
Дженна попросила мене про щось тебе попросити.
Он як?
Її тато готує привітання,
- і вона хоче, щоб ти виступив з ним... - Те кінчене вітання.
Що? Невже це так погано?
- Піди назустріч. - Погано. Дуже погано.
- Буде расизм? - Ні, не расизм.
- Гомофобія? - Ні.
- Ісламофобія? - Так, ісламофобія.
Він хоче, щоб я брав участь в ісламофобному вітанні
- на своїх заручинах. - Гей!
- Ти здуріла? - Не знаю!
- Це відстій. Відстій. - Добре.
- Ясно? - Вважай, що сигнал отримано.
Ну, дякую. Я все розумію – і не хочу.
Боже. Треба привітатися з Дженниними тітками.
У неї вісім тіток.
- Ціла колонія. - Що ж, удачі.
Тітоньки! Вітаю.
- Справді? - Бачив «Спадковість»?
- Ікра мокра. - Дивний фільм.
Привіт, хлопці!
- Сильвія. Привіт. - Салют.
- Рада бачити. - Сильвіє...
- Раді. - Добре, що ви тут.
У тебе казковий вигляд. Це Оземпік?
- Що? - Що?
- Пацани. Радий. - Ні.
Клуб шикарний.
Та мабуть. У неї заможна сімʼя.
Бачив «Лакі Пенні» в путівнику?
- Бачив. Ага. Так. - LA Times. New York Times.
Ти скинув мені всі вирізки.
- Газети шаленіли. Вогонь. - Модно.
Я хотів поговорити з Дженною,
бо ми думаємо відкрити ще одне «Лакі Пенні»,
потрібен її мозок.
- Вперед. Не соромся. - З твого дозволу, з повагою,
мене теж цікавить мозок Дженни. Але моя тема – ШІ.
Щоб з нею поговорити, мій дозвіл не потрібен.
Ідіть і говоріть.
- Сильвіє. - Так.
Можна професійне питання?
- Аякже. - Ми з Реджі зараз під кайфом.
- Це питання? - Мікродозинг?
Ні, це макро.
А ще я вкинув таблетку ЛСД в келих з шампанським для Омара.
І забув у який.
- Що? - Що?
Хтось із вас бачив таблетку «кислоти» в келиху шампанського?
Помітити її важко,
бо ці таблетки світлі й прозорі.
Ти з мене знущаєшся?
- Ні. - Як це сталося?
Як ви це зробили?
Не розумію, що неясно. Ми поклали таблетку «кислоти» в...
- Ви хворі на всю голову? - Ви що?
Курва!
Вілл, я бачу, ти злий.
Поговоримо, коли мій кайф мине?
- Ні! - Заткнися!
- Треба знайти... - Знайти... Це кошмар.
Для вас кошмар.
Уявіть, як це – бути тут не на «кислоті».
Нікому не пити! Не пийте!
- Не треба! Стоп. - Не пийте!
- Нікому не пити. Перестаньте. - Не пийте.
- Перерва. - Поставте... Ні, стоп! Стоп.
- Не пийте, бо... - Швидко поставте келихи.
Киньте келихи.
Перш ніж ми випʼємо шампанського.
- Так! - Є...
- Продовжуй. - Є одна...
- Кажи. - Давня єврейська традиція.
- Так. - За тих, хто приходив раніше.
За тих, хто приходив раніше.
Ми говоримо не про зону конфлікту.
- Політика ні до чого. - І не про...
Це повʼязано зі щасливими для євреїв моментами.
- Так. Коло життя. - Класика. Хороше.
Це «Король Лев».
- Але, ну, так. - Близько.
Підійміть келихи...
- ...за тих, хто приходив раніше. - За тих, хто приходив.
- Виливаємо. - Виливайте.
Усе до краплі. Так.
Щоб наш єврейський Бог не мстився.
- Лахайм! - Лахайм!
Це жах. Хоч могло бути й гірше.
- Але терміново потрібне шампанське. - Однозначно.
- Що робити? - Я владнаю. Є план.
- Є? - Ага. У мене є план.
Можна взяти «Спрайт», намішати з горілкою
і назвати це сухим іспанським сидром.
Це нікого не обдурить.
Вибач. Не вірю, що це сталося під моїм наглядом.
Це жахливо. Я зіпсувала тобі заручини.
- Не зіпсувала. - Ти дав мені можливість.
- Не ти винна. - Я винна.
- Не ти. - Я.
- Не ти. Зовсім ні. - Я фейк.
- Ти не фейк. - Самозванка.
Мій бізнес – пусте місце.
Я купила бус
і замовила напис «Події від Сильвії» на борту,
а через два місяці продала.
Іноді бачу, як він розʼїжджає по району,
і кажу дітям, що його вкрали.
Докупимо шампанського. Все буде добре.
Тут повно білого вина. Замінимо?
Тільки шампанське. Батьки Дженни – сноби-алкоголіки.
- Днями цмулять шампан. - Справді?
- Мусить бути шампанське. - Я привезу.
Я з тобою. Я знаю район. Буде швидше.
Вілл, це твої заручини. Тобі не можна йти.
Якби не сперечалися, вже б купили.
Їдьмо. Я за кермом.
Залишай «Спрайт».
Чи бери. Яка різниця?
Прикольна машинка. Спортивна.
- Так. - Добре.
Корпоративна. Одна з переваг роботи.
Таке враження, що амортизаторів нема,
тому всі горби на дорозі – твої.
Рухаєшся в ритмі поїздки.
- Клас. - Так.
- Треба було надіти спортивний топ. - Мені теж.
BEVMO! НАПОЇ І НЕ ТІЛЬКИ
Ні. Ні, ні, ні. Курва!
Що? Що?
Дженнин батько дуже перебірливий.
- А що він пʼє? - «Вюв Кліко».
Тільки про неї й торочить, цю «Вюв Кліко».
Світ зійшовся клином.
Немає «Вюв». Ніякої «Вюв» не бачу.
Сер, вибачте. У вас у підсобці є «Вюв»?
Усе, що є, – на полицях.
- «Вюв» більше нема? - А це точно так вимовляють?
До іншого пів години їхати.
Тупо їхати й... Усе буде добре.
ЗАРЕЗЕРВОВАНО
Це... Це «Вюв».
Кінчена «Вюв». Мон дьє!
- Дивися. - Ти ба.
Та тут цієї «Вюв» неміряно.
- Це «Вдова». - Ні.
- Тут фонтан «Вюв». - Даруйте,
але це резерв для іншого свята.
- Усе зарезервовано? - Так.
Ви не розумієте. Ми рятуємо заручини.
Допоможіть нам, будь ласка. Хоч половиною.
Хочете сказати, що це «Проблема з шампанським»?
Перший жарт з назвою пісні?
- Ні. - Я теж так подумав.
Ми дістанемо довбане шампанське.
Само собою.
Лисий пропав безвісти. До роботи.
Так.
На замовленні написано «Ектор Альварес».
Перфекто.
Знайдемо сильно обкуреного працівника.
- Господи. - Бінго.
- Беремо в роботу. - Погнали.
- Вітаю. - Привіт.
- Ми зарезервували «Вюв». - Так. Та «Вюв» – наша.
Замовляли на Ектора Альвареса.
Ідіть за мною.
Ідемо. Ідемо.
Кльово. Супер, дякую.
Добре.
«Вюве». Можна документ?
Дуже дякую.
Мені дуже приємно, що ви спитали.
- Не перегинай. - Торкніться тут.
Прошу.
Даруйте.
- Чек потрібен? - Не треба.
- Сер! - Ми вже заплатили.
Обережно. Обережно!
- Усе добре. - Стійте!
Чорт.
Ваше щастя, що в нас політика не переслідувати.
- Класно! - Боже! Неперевершено.
Ми як Робін Гуд, боремося з мережами супермаркетів.
- Хай проваляться! - Так!
Якщо чесно, я люблю великі мережі.
- Дуже зручні. - Там усе є.
Чорт, знаєш що? Треба ненадовго заїхати сюди.
- Що? - На хвилинку зупинимося.
- Ти голодна? - Ні.
Нам треба на заручини.
Не переживай.
- Це на дві секунди. - На твої заручини!
Тут найкращі сандвічі в Сан-Дієґо!
- Смачніших ти не їла. - Я не хочу сандвіч!
Скуштуєш і подякуєш.
- Твоє життя не буде таким, як раніше. - Я не хочу сандвіч.
Я хочу на свято, яке організувала...
- Секунда... - ...для тебе.
Дві секунди. Заспокойся.
- Не можу. - Привітик, Вілл.
- Привіт! - Як справи в суботу?
Я в повному порядку.
Так краще, ніж у неповному.
Неповний порядок.
Ти як Інопланетянин. Ваше покоління знає цей фільм?
- Я знаю. - Чудово. Я радий.
Інопланетянин рулив. Ну...
- Класна стрижка. - Дякую. Нова.
- Пробую щось нове. - Симпатична.
Дякую.
Це моя подруга Сильвія.
- Привіт. - Я Ганна.
- Дуже приємно. - І мені.
Ну, що у вас... Що ти сьогодні порекомендуєш?
У мене є нова чудова суха салямі
від власника мʼясної лавки в Лос-Олівос.
Я раджу поєднати з домашнім козячим маслом.
- Місцеве. - Супер, дякую.
Тоді мені такий.
- А вам? - Я не буду. Дякую.
- Гарний заклад? - Гарненький.
Дуже.
- Це і є твій краш? - Ні.
- Так. - Нє-а.
Ти почервонів, коли вона хвалила зачіску.
Я не вмію приймати компліменти. Ніяковію...
«Повний порядок. Неповний. Знаєш Інопланетянина?»
Ну добре. Так.
Я запав на Ганну.
І привіз мене сюди під час заручин,
які я організовую для твоєї нової сімʼї?
Так. Я все розумію.
Це збочення? Бо я так і зробив.
Я не дозволю тобі перекреслити життя
- через міс Jersey Mike's. - По-перше, це не Jersey Mike's.
Цей заклад має нагороди.
А по-друге, ти сама казала: ділися.
- Сама не знаєш, що хочеш. - Я твоя подруга.
- Я поряд. - Так. Так.
Ти більше не любиш Дженну? Я правильно розумію?
Я дико закоханий у Дженну.
Просто коли я приїжджаю сюди й розмовляю з Ганною,
то думаю: може, вона – мій формат?
Це мій формат?
А потім я йду до Дженни, її сімʼї. Там гольф-клуби,
барбекю.
Потім я вертаюся сюди, а тут... Ганна.
Вона чудова. Більше мій формат.
- Розумієш, про що я? - Так.
- Хочеш знати мою думку? - Так.
Тому ти завіз мене сюди?
Ти мене знаєш краще, ніж будь-хто.
Мені потрібна порада.
- Добре. - Добре.
Яка... Яка...
- Ганна. - ...ця Ганна? Яка вона?
Ну, вона – мій формат.
Дуже складна,
тому важко її описати одним реченням, але я спробую.
Давай.
Любить сандвічі.
Ще щось?
Набагато щасливіша в літні місяці.
Казала, що любить літо.
Каже: «Влітку я щасливіша».
- Серйозно? - Любить пʼятниці.
Сказала: «Слава Богу, що пʼятниця».
- Мабуть, вона релігійна. Це теж. - Про що ти говориш?
- Я нічого про неї не знаю. - Що за дурня? Ти...
- Ніфіга не знаю. - Ти все псуєш, це самосаботаж.
- Я знаю. Знаю. - Ти завжди так робиш.
Коли є щось хороше, ти все псуєш.
- І от, знову. Так. - Знову, так?
Так і є. Я завжди так роблю.
- У мене патерн. - Забий на те,
- що ти тривожний. - Бляха.
Шлюб – це страшно.
- Так. - Зобовʼязання – це страшно.
- Це правда. - Так.
Але я тебе знаю. Ти подужаєш.
- Добре. - Добре? Гаразд?
А про ту дівчину тобі треба запамʼятати,
що в неї тату з Дедпулом.
- Я знаю. У неї тату з Дедпулом. - Це жахливо.
Я переконую себе, що воно в неї було ще до виходу фільмів, але ж ні.
Мабуть, набила, коли вийшов другий фільм.
- У неї тату з Дедпулом. Так. - Погано.
- Дякую. Бачиш? Я ціную. - Ти в порядку?
- Стало краще. - Добре.
Цього я й сподівався. Мені добре. Я ціную.
Не штовхай! У нього є обличчя.
У Гітлера теж було обличчя.
Якби він катався з буріто всередині, я б і його копнув.
- Чорт! - Боже.
- Господи. - Не розбилися.
Це сухий іспанський сидр з Барселони.
Прошу. Покуштуйте.
Усім привіт. Це я, Генк.
Хоч сьогодні мене називатимуть батьком нареченої.
Прошу всіх привітати нашого майбутнього зятя... Вілла.
- Вілл! - Вілл! Вілл!
Вілл – чудовий хлопець, хоч і не рудий.
Так.
А ось моя принцеса.
Ви всі знаєте, як я нею дорожу,
але ми з хлопцями зібралися і хочемо, якщо ви не знаєте,
щось вам про неї розказати.
Давай.
Південна Ла-Хойя
Хай вас не дурять ключки Якими вона махає
Це Дженна, вона всім заправляє
Раніше била по мʼячику, тепер CEO
У залі засідань вона смалить
Мої батьки не люблять літати
Але заради Дженни сіли на нічний рейс
Я дуже радий, що вони з нами тут
У Сан-Дієґо Місті нескінченних мрій
Так!
Дякую.
Дякую, Вілл,
- що дозволив моїм себе осоромити. - Дякую. Люблю.
- Винен. - Так, добре.
У мене все життя з ними таке.
- Вілл, я тебе дуже люблю. - Я тебе теж.
Останній тост.
За тих, хто приходив раніше.
Ласуйте капкейками від Теммі.
Вони смачні.
Ти правду казав. Вітання було кошмарне.
Нестерпна жорстокість, скажи?
Дякую за ту розмову.
- Мені вже краще. - Це найменше, що я можу.
Я вважаю, що ви з Дженною – чудова пара.
Я тобі вдячний.
Дуже важливо це чути від людини, якій я довіряю.
Тому дякую.
Дай знати, коли знайдеш цю людину.
- За Джей Ло. - За Дженніфер Лопес.
І за тебе. Ти добре попрацювала.
- Врятувала ситуацію. Ти профі. - Дякую, дружок.
Ці іспанці.
- На смак наче «Спрайт». - Сидр.
- Яке свято. - Скажи, вона молодець?
Прекрасно впоралася.
Я рада, що ти задоволена.
Так приємно познайомитися з усією твоєю сімʼєю.
- Так. Так. - Усе було ідеально...
попри те, що вас обох не було майже до кінця свята.
Цікаво, а куди ви зникали? Разом.
Та ми...
У нас закінчилося шампанське.
- Так. - Це було...
Їздили докупити «Вюв»,
- для поздоровлення. - Купували «Вюв».
От і все.
Як скажете.
О, так!
- О, ні. - О, так!
- О, Боже. - О, так!
О, так!
- Ось хто знайшов мою таблетку. - Так!
- Дядьку Піт! - Зупиніть його.
- Піду помагати. - А мені краще не йти.
- Так. - Не треба.
Ще раз дякую.
Піт!
Дядьку Піт!
Переклад субтитрів: Олена Любенко