Ahoj.
Ahoj, Jessico.
Pošleš mi Jacksonovu složku? V e-mailu ji nemám.
Večer se na to chci podívat.
Dobře. Díky. Uvidíme se zítra.
Co tady děláš?
Musíme si promluvit.
Nemůžeš se tu jen tak objevit.
Mockrát jsem ti volala, ale nezvedáš mi telefon.
Co se děje?
- Jde o Nicholase. - Stalo se něco?
Jo.
Tak mi to řekni.
Odpoledne mě zavolali.
Do školy. Právě teď. K řediteli.
Aby mi vysvětlil, co se děje.
A tak jsem to zjistila.
Nicholas nebyl skoro měsíc ve škole.
Cože?
Vždyť ti to říkám. Celé týdny to jen hraje.
- Každé ráno... - O čem to mluvíš?
- Vysvětluju ti to. - Tak moment.
Skoro měsíc nebyl ve škole a ty sis ničeho nevšimla?
Vycházel s taškou a se vším, co potřebuje,
jako by se nic nedělo. Jenže tam prostě nešel.
- A škola prostě... - Oni...
Prý mi poslali několik e-mailů, které jsem nedostala.
Co dělá celý den? Kam chodí?
Nevím. Nemám tušení.
Už mi skoro neodpovídá na otázky.
Beth...
Promiň, Kate se mnou chce mluvit o Nicholasovi.
Zjistili jsme, že skoro měsíc nechodí do školy.
Nejde jen o to, Petere.
Není na tom dobře.
Musíš s ním promluvit. Už nevím, co mám dělat.
Potřebuje tě, Petere. Nemůžeš ho opustit.
Neopouštím ho. Proč to pořád říkáš?
Dobře.
Hele, před pár dny
jsem ho požádala...
Už si ani nevzpomínám, aby si odnesl talíř nebo něco.
On se na mě podíval
s takovou
nenávistí.
Myslela jsem, že...
Co?
Mám z něj strach.
Dobře, tak já...
Zítra za ním zajedu. Odpoledne se zastavím.
Díky.
Z hlediska jejich politiky udržitelnosti
bude akvizice této společnosti v souladu s naší zelenou strategií.
Mají skvělé environmentální, sociální a řídicí faktory,
což nám přinese velké uznání.
A myslíme si, že fúze s nimi pomůže jejich i naší pověsti.
Skvělé. Myslím, že mám všechny informace.
Zavolám Jeffreymu, abychom s nimi pohnuli.
- Výborně. - Bezva.
Děkuju.
Prosím.
Dám vědět, až to bude hotové, ano?
- Děkuju. - Výborně.
Díky.
Dveře se zavírají.
Díky.
Pojď, hochu.
Ahoj.
Co tady děláš?
Nevadí to? Neruším tě?
Jak se máš?
Dobře.
Přišel jsem, protože chci...
Chci s tebou mluvit. Máš chvilku?
Jasně.
Máma mi řekla, že nechodíš do školy.
Co se děje?
Nic.
Vím, že to máš teď těžké a že se na mě zlobíš,
ale to není důvod, abychom spolu nemluvili.
Proč chodíš za školu?
Já nevím.
Ty nevíš?
Nemůžeš najednou přestat chodit do školy.
To nejde.
Máš nějaké problémy?
Proč vzdycháš?
Jen tak.
Musí to mít důvod. Řekni mi to.
Nechci o tom mluvit.
Nemůžu ti pomoct, když mi nic neřekneš.
Cos celé ty dny dělal? Kams chodil?
Procházel jsem se.
Procházel? Sám?
Jo.
Ale proč, Nicholasi?
Přijde ti to přijatelné? Vždyť se blíží maturita.
Víš, že tě škola chce vyloučit?
Poslyš.
Tvoje matka je v koncích, víš to?
Chce tě poslat do internátní školy.
- To chceš? - Ne.
Tak musíš něco udělat. Nemůžeš to takhle nechat být.
Nemůžu se s ničím vyrovnat.
Proč to říkáš? Stalo se něco ve škole?
Ne.
Nebo mimo školu?
Můžeme spolu mluvit. Jen...
O to nejde.
Jedná se o...
Ano?
Nevím, jak to popsat.
Řekni mi to svými slovy.
Jedná se o život.
Tíží mě.
Co ti nevyhovuje?
Nevím.
Chci něco změnit, ale nevím co.
A proto si někdy říkám, že možná...
Dokonči to.
Chci žít s tebou.
- Se mnou? - S mámou...
Nevycházíme spolu.
Už mě nemůže vystát. Já to vím.
A když jsem tady,
dostávám hodně chmurných nápadů.
A chci bydlet s bráškou.
Jo...
Jestli mě pošlete na internátní školu, zblázním se.
- Jistěže ne. - Ale jo, to ti říkám.
Mám pocit, že mi praskne hlava.
Pojď sem.
Někdy mám pocit, že začínám bláznit, tati.
O čem to mluvíš?
Vážně. Nevím, co se to se mnou děje.
No tak. Neboj, zlatíčko.
Vyřešíme to.
Věř mi.
Ahoj, dovolali jste se Kate. Zanechte vzkaz.
Ahoj, to jsem já. Teď jsem s ním mluvil.
Můžeš mi zavolat, až si to poslechneš? Díky.
Proč to bereš takhle?
Jako jak?
Může být v zadním pokoji.
A co škola?
Něco vymyslíme.
Musí být škola, která ho vezme v pololetí, ne?
Jo, to jistě. Určitě.
Znáš ho teprve dva roky.
A vím, že...
Máš z něj negativní dojem
po tom všem, co se stalo, ale nechoval se tak vždycky.
Když byl mladší, byl tak...
Když jsem za ním teď byl, měl...
Nevím, šrámy.
Šrámy? Jako...?
Jizvy na ruce.
To mě tak rozrušilo, že...
Je to můj chlapeček.
Poslyš.
Jo, je to pravda, máš pravdu.
Cítím se provinile.
Nemůžu předstírat, že za to nenesu zodpovědnost.
Odešel jsem, Beth.
- Odešel jsem. - Nemůžeš za to, že na tom není dobře.
Prochází těžkým obdobím.
Stejně asi nemám na výběr.
Nemůžu nad ním zlomit hůl.
Dobře, rozumím.
Neboj. Chápu to.
O těch jizvách bys měl promluvit s doktorem.
Já vím.
Tak hotovo?
Jo.
- Nechceš...? - Ne, díky.
- Takže... - Jo.
A nezapomeň, že můžeš kdykoli...
Já vím. Díky, mami.
Kdykoli, protože...
Ale nemysli, že je to kvůli...
Já vím.
Já vím, jak to myslíš. Neboj.
Tak jo.
Poslyš...
Zavolej mi.
Počkej.
- Málem jsem zapomněla. - Na co?
Banánový chléb.
Díky, mami.
Mám tě ráda.
Máš všechno, co potřebuješ?
Jo, mám.
Našels osušku, co ti dala Beth?
Jo.
Dobře. Nechám tě o samotě.
Jdu si lehnout.
Jsem rád, že jsi tu.
Stýskalo se mi po tobě.
A co Beth? Nevadí jí, že se sem stěhuju?
Jistěže ne, Nicholasi.
Oba jsme moc rádi, že jsi tady.
Je to i tvůj domov.
Dobře?
Taky zapluj do postele. Je pozdě.
Jo.
Pojď.
Dobrou noc.
Dobrou, tati.
Dr. Collinsi, Peter Miller. Promiňte, že vám volám na mobil,
ale chci s vámi mluvit o mém synovi Nicholasovi.
Myslím, že potřebuje terapeuta.
A napadlo mě, že znáte někoho dobrého. Takže...
Kdybyste mi mohl zavolat. Díky.
Neruším tě?
Ne. Pojď dál.
Pověz mi.
Mám pravdu, že chceš jít brzy do D.C.?
Novinky se šíří rychle.
Prý kandiduje v primárkách. Je to pravda?
Co přesně ti nabízí?
Místo v týmu kampaně?
Neřekl nic konkrétního, ale...
Dobře, nechám tě pracovat.
Ale ozvi se, až budeš vědět víc.
Jistě. Jistě.
PRÁVNÍK
Doma všechno v pořádku?
Cože?
Jo, jo.
To je skvělé.
Díky, Andrewe.
A jsme tady.
V roce 1776, kdy Deklarace nezá...
Dobrý den, jen vás na chvíli vyruším,
abych vám představila Nicholase, který k nám dnes nastupuje.
Vím, že ho všichni vřele přivítáte.
Ahoj, Nicholasi. Jsem pan Yama. Budu tě učit dějepis.
Vítej.
Posaď se. A po hodině za mnou přijď,
abych ti mohl říct, kde teď jsme.
Výborně. Nechám vás tu.
Takže jak jsem říkal, a bylo by dobré si to zapsat,
dělba moci mezi národní vládou a vládami států.
Když byla v roce 1776 podepsána Deklarace nezávislosti,
nově nezávislých 13 států se chovalo spíše jako rozhádaní sourozenci.
Každý chtěl suverenitu. Ví někdo, co je to suverenita?
Absolutní moc.
Na světové scéně to samozřejmě nebylo možné.
Tohle je původní plán?
- Ahoj. Jak se vede? - Dobře. A tobě?
Znáš to. Máš schůzku se šéfem?
- Jo. - Máš kliku, má dobrou náladu.
- Fajn. - Jsi pořád v New Yorku?
Jo, pořád.
Jak se má táta? Prý měl nějaké zdravotní problémy?
Vlastně ani ne. Všechno je v pořádku. Díky.
To je dobře. Jen jsme ho už dlouho neviděli.
- Pozdravuj ho ode mě, jo? - Jistě.
- Dobře. Měj se. - Ty taky.
Můžete jít dál.
Tudy.
SENÁTOR BRIAN HAMMER DELAWARE
Děkuji.
Petere. Jak se máš? Jsem rád, žes přišel.
Představím ti dva naše lidi, kteří pracují na...
Nicholasi, ahoj, to jsem já.
Jen chci vědět, jak to dnes šlo.
Zavolej mi. Mám tě rád.
TÁTA
Nicholasi, jsi nachystaný?
Už je čas jít.
Nicholasi, udělala jsem ti kafe. Ještě ho stihneš vypít, ano?
Nicholasi, přijdeš pozdě.
Volala jsem tě snad desetkrát. Tohle nemůžeme dělat každé ráno.
Slyšíš mě?
Nicholasi!
- Proč mi neodpovídáš? - Odpovídám.
- Je čas. Musíš jít. - Já vím.
Nevzbudil tě Theo v noci?
Ne.
Páni, ty máš ale štěstí.
Jako tvůj táta. Toho nevzbudí nic.
Ten výraz „spí jako dítě“
by měl být „spí jako chlap“.
Kde je?
Už odešel. Má důležitou schůzku.
Tady máš kávu. Máš asi pět minut.
- Co se děje? - Nic.
Bolí tě něco?
O to...
O to nejde.
Jsi nešťastný?
- Proč jsi nešťastný? - Já nevím.
Ty nevíš?
Stává se to často?
Že začneš takhle brečet?
Já nebrečím.
Už musím jít.
Můžu se tě na něco zeptat?
Jo, jasně.
Když jsi poznala tátu, vědělas, že je ženatý?
Věděla?
Jo.
Ale hned mi řekl, že...
Že co?
Možná by bylo lepší si o tom promluvit s ním.
Víš...
Když odešel, máma to nesla hodně těžce.
Dost trpěla.
Pořád o něm říkala hrozné věci.
A celou tu dobu jsem ho stejně zbožňoval.
Bylo to, jako bych
byl rozpůlený.
Chápu.
Není to snadná situace.
A to tě nezastavilo?
Prosím?
Když jsi ho poznala.
To, žes věděla, že je ženatý a má syna, tě nezastavilo?
Co ti na to mám říct?
Nic. Máš pravdu.
Proč se tě ptám? Je to hloupost.
- Není to hloupost. - Už musím jít. Tak zatím.
Tak zatím.
Ahoj, Nicholasi, to jsem já.
Jen jsem tě chtěla obejmout.
Snad je všechno v pořádku.
Doufala jsem, že bychom se mohli někdy sejít,
jestli budeš mít čas.
Zavolej mi. Chybíš mi.
Měj se.
Když jim dokážeme, že neměli udělat první krok,
začne se to zdát možné.
Je to otázka rovnováhy moci.
- Ano? - Promiňte.
Tohle jste hledal?
Výborně.
Našel jste to v archivu?
Skvělá práce.
Potřebujete ještě něco?
Mockrát díky.
Tohle se bude velmi hodit.
Dobrý den.
- Kdo je to? - Kdo?
Ten nový stážista.
Je to Francouz. Velmi chytrý.
Proč?
Jen tak.
Uvidíme se zítra.
Ahoj.
Ahoj, Petere, to jsem já.
Podívej,
nechci obtěžovat,
ale Nicholas se mi vůbec neozývá.
Nechávám mu vzkazy, a on mi nevolá zpátky.
Takže...
Můžeme si promluvit?
Díky.
Hezké sako.
Díky.
Prosím.
V nové škole to jde dobře?
Ujde to.
Říkals, že si nerozumíš s lidmi tvého věku?
Ne.
- Proč? - Přijdou mi hloupí.
Jde jim jen o večírky a zábavu.
Nic z toho mě nezajímá.
Tak co tě zajímá?
- Copak? - Ne, nic. Jen...
No nic,
teď už je to lepší.
Tenhle věk se ti nelíbí?
O to mi...
Dobrý den.
- Dobrý den, pane. - Dobrý den. Tamhle je.
Děkuji.
- Promiň, že jdu pozdě. - To nic.
Vím, kolik máš práce. Prý hlavně teď.
- Jo. - Je to vzrušující.
- Co si dáte? - Nevím. Co ty?
Perlivou vodu, prosím.
Já si dám martini.
V tom případě dvakrát.
Už se to nese.
Tak jak to jde?
Hele, jde to dobře.
Začal novou školu. Prý se mu tam líbí.
To je skvělé.
Musel jsem na něj trochu zatlačit.
Ale myslím, že už je mu líp.
Už je na dobré cestě.
Řekl ti, co se stalo ve staré škole?
Ne, moc toho nenamluví.
Nechápu, kde se bere ten smutek.
Je to puberťák, Kate.
Už jsi viděla puberťáka zářit štěstím?
Nejde jen o to.
Je jiný
- než ostatní. - Proč si to myslíš?
Podle mě je zklamaný v lásce.
Je to možné.
Je tak romantický.
Jo.
Hádej, po kom to má.
Prosím.
Děkuju.
Výborně. Děkuju.
Na zdraví.
A co...
Beth?
Jo. Jak to bere?
Mně to můžeš říct.
Dobře.
Na začátku byla trochu...
- Asi nevraživá. - Ne, ani ne.
Možná trochu nesvá.
Ohledně malého, a to už byla dost unavená.
Nečekala, že bude žít s puberťákem.
To chápu.
Jo. Ale celkem to jde dobře.
Fajn.
Nekomplikuje jí to moc?
Ne, ne. Chová se slušně.
Snaží se.
Jo, rád bydlí s mladším bráškou.
Skvělý.
Jo, myslím, že po téhle stránce to funguje.
Kate, co se děje? No tak.
Nic. Promiň.
Promiň, nechtěl jsem tě rozrušit.
Já vím.
Přijde mi, že jsem totálně selhala.
O čem to mluvíš? Kate, vůbec jsi neselhala.
Promiň.
Jen jsem nečekala, že odejde z domova.
I on.
- A půjde bydlet k tobě. - Já taky ne.
To on požádal mě.
Ale ten problém začal u mě.
- Jistěže ne. - Ano.
Už se mnou nechce bydlet. Volám mu a ani to nevezme.
No tak.
Musíš tomu dát čas.
Jo.
Moc se omlouvám.
To nic.
Před pár dny jsem...
Našla jsem tuhle jeho fotku.
Je z cesty na Korsiku, pamatuješ?
Jo.
Když se na tu fotku podívám,
jsem zoufalá.
Pronajali jsme si člun, pamatuješ?
Ano, jistě.
To léto jsi ho učil plavat.
Jeho tvář.
Je tak otevřený. Jako malý sluneční paprsek.
Můj malý paprsek.
Když si to vezmeš,
tehdy byla v naší rodině spousta radosti.
Nevím, co se stalo.
No tak.
Tolik jsem ho milovala.
A tebe.
Tolik jsem tě milovala, Petere.
Kdybys věděl, jak moc jsem tě milovala.
No tak, nerozrušuj se.
Jsi skvělá matka.
Nemůžeš za to, že má teď těžké období.
Prostě... Všechno se brzy vrátí do normálu.
Ano, vrátí. Věř mi, Kate.
Všechno bude dobrý.
Myslíš?
Jo.
- Dobrý? - Jo. Konečně.
Dává si na čas.
To jo. Bože, skoro jsem tam usnula.
- Tu máš. - Děkuju. To je moc milé.
Mělas dobrý den?
Jo. Nebyl nijak zvláštní.
Byli jsme u pediatričky.
Jinak jsme byli doma.
A co ty?
Co?
- Co? - Co?
Proč se tváříš
tak namyšleně?
Co je to?
To je tvůj způsob omluvy?
To je poděkování.
- Za co? - To víš moc dobře.
Jsou moc hezké.
Jsem si dobře vědom...
Jsem vděčný za to, jak to všechno zvládáš.
Vždyť to říkám. Tvůj způsob omluvy.
Chci říct, že mám štěstí, že tu jsi.
Jo, protože tu moc nebýváš. Jsi pořád v práci.
Pořád ne.
Tati, můžu s tebou mluvit?
Ano, jistě.
- Ruším vás, co? - Vůbec ne. Povídej.
To nehoří. Jen jsem tě chtěl požádat o radu.
Může to počkat.
Přijdeš pak
- za mnou? - Jo.
Bezva. Díky.
Vypadá líp, nemyslíš?
Prý dnes dostal jedničku z matiky.
- Vážně? - Jo. Mám velkou radost.
Myslím, že se mu vrací sebevědomí.
A prý je pozvaný na večírek.
To je skvělé.
Jo. Dělá mi starosti, že je pořád sám.
- Ale šlo to dobře. - Co?
- S Theem u pediatričky. - Jo. Co říkala?
To co ty. „Je to přechodná fáze.“
Brzy bude spát celou noc.
Ale dokud ta fáze pokračuje, udělám večeři,
než tady na gauči usnu.
Ne, to je dobrý. Já půjdu.
Ahoj, Theo.
Pojď sem.
To nic.
Tak co?
Já nevím.
- Sluší ti. - Jo.
- Je to od tebe hezký, ale... - Co?
Nevím, jestli se v mým věku nosí sako.
Cože? Teď je nosí všichni, že?
- Jo. Má pravdu. - Jo.
- Fakt? - Jo. Vážně ti sluší.
Je francouzské.
Ukaž se. Vem si ho na ten večírek.
Kdy to je? Příští sobotu, ne?
Ani nevím, jestli půjdu.
Co? Musíš jít. Je důležité vídat lidi.
Neumím tancovat.
Tak o to jde.
O co?
Jsme doma.
Ahoj, Beth.
- Spí. - Promiň.
Kde jste byli?
Musíš ho naučit tancovat. Je nejlepší tanečnice.
- To je vážně vtipné. - Co?
Zrovna ty máš drzost mě kritizovat?
On tancuje dobře, ne?
Řekla bych, že má svůj styl.
Můj jedinečný styl.
Víš, že se známe ze svatby?
Tam jsem poprvé viděla tvého tátu.
Předváděl své slavné pohupování v bocích.
Cože?
Neznáš jeho pohupování v bocích?
Ne.
Beth, radši ho nauč tancovat. Jde na večírek.
Sleduj.
Co to děláš?
- Ale no tak. - Jdeme na to.
No tak.
Ale ne, ne.
Ale no tak.
Je to vážně dobrý nápad?
Ty nám to neukážeš?
Vždyť vzbudíme Thea.
No tak, tati!
Tak dobře.
Na vaše riziko. Chtěli jste to.
Ten výraz.
Vidíš, proč jsem se do něj hned zamilovala?
- Kdo by ne? - Jsem neodolatelný.
Když začne, všichni se zastaví.
Nedokáže na sebe přestat upozorňovat.
Jak to děláš?
Nemám tušení. Pojď, ukážu ti to.
Ne, ne, Petere.
- Ne. Nicholasi, nedělej to! - Pojď!
Takhle. Můžeme?
Bože. Počkej, ne!
Prsty, koleno. Prsty, koleno.
Jo! To je ono.
To potřebuješ na večírek. To je ono.
Bože, další ne!
Jsou dva.
Hele. S tímhle je uzemníš.
Hele, jak tancuje. Prostě můj syn.
Jasně, jdu za vámi.
Měl to pod matrací.
Promiň. Jen jsem ti to chtěla říct.
Myslíš, že je pořád...?
Nechápu to. Totiž...
Zdá se, že je na tom dobře, ne?
Chodí do školy. Usmívá se. Je mu líp.
- Jo. - Tak proč to dělá?
Nejjednodušší by bylo si o tom promluvit s ním,
nemyslíš?
Možná s jeho terapeutem.
Tak jo.
- Jdeš ven? - Jo. Na sluníčko.
- Dobře. - Pojď sem, kámo.
Neboj. Je asi ještě trochu křehký.
Ale ví, že má tebe. Určitě to vyřešíš.
Myslíš?
Kdes byl?
Proč?
Děje se něco?
Jo.
Proč máš pod matrací nůž?
Cože?
Pod matrací jsi měl nůž. Víš o tom?
Co tam dělal?
- Nic. - Co myslíš tím „nic“?
Prostě tam byl. Kdyby náhodou.
Kdyby náhodou co? O čem to mluvíš?
Nevím. Kdyby došlo k vloupání nebo...
Ukaž mi ruku.
- Cože? - Ukaž mi ruku.
Ne.
Nech mě být!
Nicholasi.
Proč to děláš?
Nechci, aby sis ubližoval. Rozumíš mi?
Já si neubližuju.
Podívej na ty jizvy. Tomu říkám ubližovat si!
Je to právě naopak.
Jak to myslíš?
- Nijak. - Ne, ne. Vysvětli mi to.
Vysvětli mi to, Nicholasi!
Ulevuje se mi.
Od čeho?
Ulevuje od čeho, Nicholasi?
Když mě něco bolí,
je to způsob,
jak tu bolest usměrnit.
Ale jakou bolest?
Nicholasi, usměrnit jakou bolest?
Už nechci, abys to dělal. Zakazuju ti to.
Je to jasné?
- Je to jasné? - Jo.
Některé věci v životě se prostě nedělají.
- Našla ho Beth? - To je jedno.
Proč se mi hrabala ve věcech?
Nehrabala.
Byla tak hodná a stlala ti. Sám to neuděláš.
Vzals z kuchyně nůž...
Ne. Nejdřív jsem chtěl mít něco na obranu.
Na obranu před čím? Co to meleš?
Víš, že to nedává smysl?
Vždyť ty máš zbraň.
Cože?
V prádelně za pračkou je zbraň.
To je jiná. To byl dárek.
Kdo ti dal zbraň?
Můj otec. Už je to dávno.
Miluje lov. Je to lovecká puška. Nemám ji, abych se „bránil“.
Proč ti dal loveckou pušku?
Nevím. Možná myslel, že se mi bude líbit
nebo že budeme lovit spolu.
Ale nikdy jsem ji nepoužil.
Nesnáším lov a všechno, co s tím souvisí.
Tak proč si ji necháváš?
O tom se teď nebavíme.
Nechápu, proč takovou věc děláš.
Já to vím.
Co se stalo v tvé bývalé škole?
Možná je čas, abys mi to řekl, nemyslíš?
Protože něco se muselo stát, jinak...
Nicholasi.
Pokud o tom nechceš mluvit se mnou, tak s terapeutem.
Prosím, je to důležité.
Ukaž, neboj.
- Dojdu pro dezinfekci. - Ne, jsou to jen škrábance.
Víš...
Když si ublížíš,
je to, jako bys to udělal mně.
A když jsi ublížil mámě, udělals to mně.
Dobrý den, vážení.
Posaďte se.
Díky, že jste přišli.
Dnes tu máme výběr z celé skupiny.
- Stevene, doneseš mi kafe? - Ano, pane.
Tak jo. Máme toho hodně, takže...
Projdeme si věci, o kterých jsme mluvili.
První bod programu je zdravotní péče.
A jak víte,
to je téma, které je mi blízké.
Takže v kampani se na to budu hodně soustředit.
Tati, jsou tu někde velryby?
- Velryby? - Jo.
- Ne, myslím, že ne. - A delfíni?
Delfíni jo. Občas jsou vidět.
Někdy přímo u člunu.
- Viděls nějakého? - Jo.
- Petere! - Tati!
- Rychle, je v moři! - Co?
Můj klobouk!
Děkuji. Hezký den.
Jsi tu brzy.
- Ahoj, tati. - Ahoj. Pojď dál.
Tak.
Něco k pití?
Jo. Proč ne?
Dobře.
- Led? - Ne.
Ne. Dobře.
Bez ledu.
Takže...
Čemu vděčím za tuto
spontánní návštěvu?
Ničemu. Jen jsem projížděl D.C.
a chtěl jsem vědět, jak se máš.
Neposlouchej ty fámy o mém zdraví.
Nic mi není. Jen drobnost.
Nikdy mi nebylo líp.
To je dobře.
Maria nám připravila malý oběd.
Kachnu. Co ty na to?
- Bezva. - Dobře. Na zdraví.
Na zdraví.
Vítej.
Dnes je problém v tom, že lidi se všeho bojí.
Rozhlédni se kolem.
Banda ufňukaných zbabělců.
Nikdo už nechce nic riskovat.
Proto Západ už dlouho nevydrží.
Říkám to už léta
a fakta mi začínají dávat za pravdu.
Pokud hledáš energii, odvahu, podnikavost,
nerad to říkám, ale musíš do Asie.
Příští desetiletí to nebude Washington,
ale Čína, Peking.
Ne, děkuju, Marie. Bylo to výborné.
- Rádo se stalo. - Díky.
Ne, díky.
Takže...
Co ty? Povídej. Tohle město přece nenávidíš.
Co děláš v těchto končinách?
Měl jsem schůzku s Brianem Hammerem. Kandiduje v primárkách.
Ano, to vím.
A chce, abych mu pomohl s kampaní.
- Nabídl, že tě vezme do týmu? - Jo.
Dobře.
Ale ještě jsem se nerozhodl, jestli to přijmu.
Proč ne?
Problém je, že by to zabralo moc času a...
No a?
Je to složité.
- Co je na tom složitého? - Teď se to moc nehodí.
Nicholas prochází složitým obdobím.
Je mu sedmnáct. A...
Je teď se mnou a zlepšuje se,
ale pořád je trochu křehký.
Nechtěl bych být pryč, když je...
Co je?
Proto jsi za mnou přišel? Abys mi řekl, jaký jsi dobrý táta?
- Ne. - Očividně ano.
Přišels mi ukázat nezvratný důkaz své morální převahy.
Je to ono?
Abys mi ukázal, že se můžeš vzdát svých ambicí a postarat se o svého syna.
Na rozdíl ode mě, že?
Vůbec ne.
Pořád v tom pokračuješ? Vážně?
Viníš mě z toho, co se stalo před 40 lety?
Jo.
Pořád se mi snažíš ukázat, jak jsi vzorný táta?
Páni.
Tak co chceš? Potlesk?
Bravo.
Je zvláštní, že to říkáš, protože...
Tuhle jsem vzpomínal, když jsem byl v Nicholasově věku.
- Vidíš? - Jo. Když byla máma nemocná.
Každý den po škole jsem za ní chodil
do nemocnice, a ty ses nikdy neukázal.
Pořád jsi cestoval.
Pracoval jsem.
Ale týden před její smrtí jsem potkal Toma.
Řekl mi, že s tebou předešlý večer povečeřel.
Já ani nevěděl, že jsi ve městě.
Nestálo ti za to nám to říct, přijít za ní?
Jestli chceš, klidně převezmu roli zrůdy
a pokloním se tvé dokonalosti.
Ano, hodně jsi trpěl. A...
Táta na tebe nebyl hodný, ani na mámu. Fajn.
No a?
Neměl bys už konečně dospět?
Protože, věř mi, je k pláči dívat se
na padesátníka připoutaného k teenagerovi, kterým kdysi býval.
Pokud chceš mou radu, Petere,
tak se přes to proboha přenes.
Prostě se přes to sakra přenes.
Prosím.
Promiň.
Ahoj, Harry.
Schůzka je ve čtyři.
Jo. Ve čtyři, ne o půl páté.
Jsi v pořádku?
Jo.
Je to otrava jít ven?
Ne. Naopak.
- Ty jíš cereálie? - Jo.
Nechtěl bys dělat něco zajímavějšího?
- Je sobota večer. - No a?
Nechceš jít do kina nebo za kamarády?
Žádné nemám.
Proč to říkáš?
Protože je to pravda.
Mívals Michaela. Často jste se vídali.
Co ten večírek, jak jsi říkal?
- Dobrý, tati. - Co?
Můžeš přestat?
Dobře.
- Můžu? - Jo.
Ty jsem nejedl věčnost.
Můžu?
Dobře.
- Počkej. Nejsem připravený. - Můžu?
To je hrůza. Lepí se. Můžu? Teď.
- Chytils? - Ne.
Neviděli jste moje náušnice?
Teď jsem je měla v ruce a...
Dívala ses v koupelně?
Jo. Dívala jsem se všude.
Nechápu to. Asi začínám bláznit.
Jo. Haló?
Ano.
Ahoj. Jo.
- Neviděls je, že ne? - Co?
Ty červený náušnice. Co mi dal tvůj táta.
Před chvílí jsem je měla v ruce.
Ne.
Bože, pořád něco ztrácím.
Ty sis převlékla šaty?
Tyhle ti sluší.
Děkuju. To je od tebe milé.
Ne, je to pravda. Vypadáš nádherně.
Kam jdeš?
Nic extra. Na večeři s přáteli. Frank. Znáš Franka?
Ne.
Říkám „nic extra“, ale vlastně to extra je.
Je to poprvé, co jdeme ven, co se narodil Theo.
Malá rada.
Jestli chceš žít svůj život, neměj děti.
Dělám si srandu.
Špatné zprávy. Sarah nám dala košem.
- Cože? - Teď volala.
- Na poslední chvíli? - Jo, má horečku. Promiň...
- Kdo je Sarah? - Chůva.
- Mám zavolat Jenny? - Už jsem volal. Nemůže.
Panebože. Skvělý. Když si jednou můžeme vyjít.
Co mám dělat? Zavolat Frankovi? Zrušit to?
Mám ho pohlídat?
Ty?
- Myslíš, že to zvládneš? - Jo, když to pomůže.
- To je od tebe milé... - Proč ne?
- Vážně moc milé, ale... - Určitě?
Určitě. Zavolej Frankovi. Radši to zrušíme.
Dobře, jak chcete.
Co je?
- Proč se na mě tak díváš? - Proč myslíš?
Hezky se nabídl. Nevím, proč jsi odmítla.
- Ty nevíš? - Ne.
Je to jeho bráška. Může se o něj postarat.
Já prostě nevím.
- Je to mimino a já... - A co?
Vždycky všechno vidíš černě.
Je lepší něco vidět černě než to nevidět vůbec!
- Co tím myslíš? - Nic.
- Povídej. Co nevidím? - Nic. Přestaň.
Myslíš si, že se Nicholas nedokáže
postarat o brášku, když spí?
Víš to moc dobře. Je v depresi.
Je stále labilní. Dokonce...
Promiň, jestli tě to šokuje, ale nenechám svého syna s...
S kým?
Jen to řekni. Nenecháš svého syna s kým?
Je divný. Neříkej, že není. Hodně divný.
Ten jeho pohled je znepokojivý.
Kdy si přiznáš, že to nemá v hlavě v pořádku?
Nicholasi. Poslyš...
Co...?
Promiň, jen jsme...
Mrzí nás, že si nemůžeme vyrazit.
S tebou to nijak nesouvisí.
Nicholasi...
Byly na chodbě.
Ne, Nicholasi, prosím...
Nicholasi. Co tady...?
Jsi v pořádku?
Táta říkal, že jsi v nové škole šťastný.
Nejsi?
Říkal, že jsi u něj spokojený.
Doufal jsem, že...
Ale nakonec tam pro mě není místo.
Jsem pro ně ze všeho nejvíc znepokojivý a...
Strašně na mě tlačí.
Táta?
Neuvědomuje si to, ale...
Pořád mluví o škole.
Jako by v životě nebylo nic jinýho.
To je normální. Má o tebe starost.
Ne, na mě kašle.
Je mu fuk, kdo opravdu jsem. Jen chce, abych uspěl jako on.
Tak jako uspěl on. Ale...
Netoužím studovat práva a stát se právníkem.
Prostě mě to nezajímá.
Snils o tom, že budeš spisovatel.
Ještě pořád píšeš?
Co?
Asi nikdy nebudu dost dobrý.
O čem to mluvíš?
Nicholasi, tvůj otec pro tebe chce to nejlepší.
Má tě rád. Věří v tebe.
Jste jen dva velmi odlišní lidé.
A on je teď pod velkým tlakem.
Ta věc s primárkami, nemyslíš?
A to je pro něj důležité.
Je to sen, který má už mnoho let.
Ale...
Nejde jen o to.
Není...
Není mi dobře, mami.
Táta mi říkal, že ses rozešel s dívkou.
Jo, to jsem mu řekl.
Nechápal, co se děje. Potřeboval racionální vysvětlení.
Víš, jaký je.
Tak jsem mu řekl, co chtěl slyšet.
Ale...
Nikdy jsem si s ní ani nevyšel. Prostě...
Prostě nejsem jako ostatní.
Někdy mám pocit, že se nehodím na tenhle život.
A nedokážu se s tím vyrovnat.
I tak se každý den snažím ze všech sil.
Ale prostě se s tím nedokážu vyrovnat, protože...
Protože mám bolest.
Pořád.
A jsem unavený.
Už jsem z té bolesti unavený.
Nicholasi. Pojď sem.
Jsem tady.
Jsem tady. Nikam nejdu.
A pomůžu ti to překonat.
Slibuju.
Nebreč, ty můj broučku.
To nic.
Cože?
Dnes? Určitě to byl on?
- Nicholasi. - Jo?
Můžeš na chvíli? Chtěl bych s tebou mluvit.
- O co jde? - Posaď se.
- Musíme si promluvit. - O čem?
O tvé škole.
Co se děje?
- Nic zvláštního. Proč? - Nic zvláštního?
Ne.
Dnes jsi měl cvičný test, že?
- Jak to šlo? - Myslím, že dobře.
Fajn.
Jenže dnes odpoledne šla Beth do parku a viděla tě.
Nevím, cos dělal, ale nebyls ve škole.
Takže se zeptám naposledy.
Tentokrát chci odpověď. Co se děje?
Zase chodíš za školu?
- Je to tak? - Ne. Já...
Tak proč jsi nebyl ve škole?
- Proč ti to řekla? - To není ten problém.
Ale je.
Chce nás proti sobě poštvat.
Problém je, že mi sakra lžeš.
Proč jsi dnes nebyl ve škole?
Poslouchám!
Nebylo mi dobře.
Nemohl jsem se přimět jít a...
Jsem pod velkým tlakem kvůli tomu testu.
Mrzí mě to.
Tebe to mrzí?
Volal jsem do školy.
A víš, co mi řekli?
Řekli mi, že už ses tam nevrátil.
Že jsi tam byl první den minulý měsíc, a už ses nevrátil.
Nikdy. Ani jednou.
Přišel jim ode mě e-mail,
že jsme tě poslali do tvé staré školy.
Nemáš co říct?
Takže je z tebe prvotřídní hacker, co?
Měls tu kuráž mi říct, že dostáváš jedničky,
že tě zvou na večírky, ale celou dobu jsi mi lhal.
Cos celé ty dny dělal? Jen se procházel?
Nic víc? Jen...
Dáme ti šanci vyšplhat se nahoru a co uděláš?
Uděláš zase to samý.
Všem lžeš!
Vysvětli mi to.
Co se děje?
Bereš drogy?
Tak mi to vysvětli!
Nevím, co s tebou mám dělat.
Říkám ti na rovinu, že fakt nevím.
Snažil jsem se tě poslouchat, věnovat se ti.
Snažil jsem se ti dát sílu a sebevědomí,
ale všechno je k ničemu.
Vážně si myslíš, že můžeš takhle žít?
Dělat si, co chceš?
Nechodit do školy, nemít zodpovědnost, odmítnout dospět.
Co uděláš se svým životem,
když nic neděláš, co z tebe bude?
Přirozeně nemáš odpověď.
Přestaň na mě tak zírat.
O co ti jde? Chceš mě zastrašit?
To nebude fungovat, to ti říkám hned.
Na mě ne.
Takže.
Vysvětlím ti, jak to bude.
Od zítřka,
ať se ti to líbí nebo ne, se vrátíš do školy.
- Je to jasné? - Ne.
Prosím?
Říkám, že se do školy nevrátím.
Co to děláš, Nicholasi? Co chceš?
Když mi bylo jako tobě, máma byla nemocná, s otcem jsem se nevídal,
neměl jsem peníze, ale bojoval jsem dál. Bojoval!
A věř mi, většinou to nebyla legrace. A co se stalo tobě?
Co máš v životě tak dramatického,
že nemůžeš chodit do školy jako každý?
- Odpověz mi! - Nedokážu se s tím vyrovnat!
Nerozumím. S čím se nevyrovnáš?
Se životem! Nedokážu se s ním vyrovnat a je to tvoje vina!
Prosím?
- Můžeš za to ty. - Co jsem udělal? Co je moje vina?
- Je mi z tebe zle. - Cos to řekl?
Máš ty svoje přednášky o životě a práci
a pak nás opustíš jako nějaký ubožáky.
Cože?
Myslíš, že všechno děláš správně.
Ale od začátku seš kretén!
Tohle odvolej, Nicholasi.
Slyšíš mě? Odvolej, cos teď řekl. Hned.
Kreténe!
Já jsem kretén? Já?
Neudělal jsem pro tebe vždycky všechno?
Kvůli tobě jsem roky byl s tvou matkou.
Tak proč to říkáš? Proč?
Proč? Řekni mi proč?
Protože jsem se zamiloval do jiné?
To je můj zločin? Co je ti do toho?
Mám právo začít nový život! Sakra!
Je to můj život, slyšíš? Můj život!
Promiň, Nicholasi. Nevím, co to do mě vjelo.
Dobrý den. Potřebuju psychiatrii.
- Na konci vlevo. - Dobře.
Jak dlouho tu jsi?
Asi půl hodiny.
Řekli mi, že brzy někdo přijde.
Ale co se stalo?
Nebyl jsem tam. Pracoval jsem.
Bylo to...
To Beth ho našla v koupelně.
On zrovna...
Měli jsme štěstí. Sanitka přijela hned a...
Mrzí mě to.
Moc mě to mrzí.
Tolik jsem mu chtěl pomoct.
A nakonec jsem...
Paní doktorko.
Dobré odpoledne. Jsem doktorka Leinerová.
Starám se o vašeho syna.
- Kde je Nicholas? - Nebojte.
Odpočívá. Ujišťuji vás, že už není v nebezpečí.
Prosím.
Díky.
Vašeho syna rychle ošetřili a rána nebyla hluboká.
Mělo by se to zahojit.
Jste si naprosto jistá?
Ano. Věřte mi.
Ale musíme přijmout jistá rozhodnutí.
Teď jsem s ním mluvila.
Co říkal?
Je frustrovaný, že se probudil tady. To je v podobných případech velmi běžné.
Řekl něco o tom, co ho přimělo k...?
Jsme na takové situace zvyklí.
Myslím, že by pro Nicholase mohlo být důležité
strávit nějaký čas na pozorování.
Myslíte...
Dívala jsem se a máme u nás volné místo.
Říkala jste, že je mimo nebezpečí.
Chceme, aby si uvědomil, co udělal.
Má tendenci to poněkud bagatelizovat,
což mi připadá nebezpečné.
Nechceme, aby to zkusil znovu.
Jak dlouho by tam musel zůstat?
Důležité je, abychom ho mohli sledovat a léčit.
Bude ho pravidelně
navštěvovat psychiatr,
abychom posoudili jeho pokrok.
Chci vidět svého syna.
Moment, prosím.
Omluvte mě, musím nahoru.
Ale sociální pracovnice vám pomůže
s formulářem pro přijetí Nicholase.
Odpoví vám na všechny další otázky.
Dobře?
Nebojte se. Je ve velmi dobrých rukou.
A co tenhle?
To je souhvězdí. Vidíš?
- Jsou na něm hvězdičky. - Je vzácný?
- Velmi vzácný. - A tenhle?
To je Saturn.
Má kolem sebe prstence.
Petere!
Maminka začíná být netrpělivá.
- Vrátíme se? - Počkej, tati.
Jé...
- Je děravý. - Co budeme dělat?
Budeme muset plavat.
Já neumím. Je mi teprve šest a půl.
Přesně tak. Je čas se to naučit.
To zvládneš.
No tak.
Budu s tebou.
Hej.
Pojď, prcku.
Pojď.
Jak jste se rozhodl?
Mám to jednání přesunout na pondělí ráno?
Záleží na tom, kdy chcete odjet do D.C.
Příští pondělí? Ne, nemůžu. Budu muset...
Budu muset zůstat v New Yorku.
Takže mám Washington zrušit?
Ano.
Díky.
Ahoj.
Ahoj, Petere. To jsem já. Můžeš mluvit?
Jistě. Všechno v pořádku?
Volal mi doktor Harris
a chtěla jsem to s tebou probrat.
Nějaký problém?
Myslí si, že bude lepší, když pár dní Nicholase
nenavštívíme.
Cože?
Já vím.
Ale zdá se, že Nicholas má problémy přijmout léčbu.
Vedou dlouhé rozhovory
a snaží se pochopit,
proč...
Zdá se, že hodně mluví o rozvodu,
o tvém novém životě a o napětí mezi námi dvěma. A...
Doktor Harris si myslí, že bude nejlepší
je pár dní nechat.
Dát jim trochu nadhled.
Zbavit se tlaku.
Nemůže nám bránit jít za Nicholasem.
Jen se ptal, nic nepožadoval.
Stále máme pondělí.
Máme schůzku, abychom zjistili, jak to vypadá.
A...
Já nevím, zatím...
Vím, že je to těžké.
Pro mě taky.
Ale možná bychom jim měli věřit, ne?
Co myslíš?
Petere?
- Jsi připravená? - Jo.
V kolik to letí?
Přijede taxík. Asi za pět minut.
Pomůžu ti dolů s kufrem.
Ne, nemusíš.
Poslyš, já...
Omlouvám se za včerejšek. Já...
- Moc jsem toho vypil a... - Přestaň.
Já jen nechápu, proč se musíme takhle hádat.
Já vím.
Moje vina. Omlouvám se.
A ty...
Ty nemůžeš jet s námi?
Promiň, Beth, nemůžu. Prostě...
Nechce se mi na Cape Cod, když vím, že tam leží.
Jen na dva dny.
Vypadáš hrozně. A tady pro něj nemůžeš nic udělat.
Já nemůžu.
Dobře.
Kdy ho pustí?
Nevím. V pondělí se dozvím víc.
A pak?
Snad budu pro Thea lepším otcem.
Přestaň, Petere. Jsi moc dobrý otec.
Mrzí mě, že musím hrát roli, kterou z duše
nenávidím.
A posledních pár týdnů
pořád jen něco říkám.
Přesně ty věci, co mi říkával otec, když jsem byl malý.
Věci, kvůli kterým jsem ho nenáviděl.
A teď jsem na řadě. A to prostě...
Kvůli tomu si myslím, že jsem zrovna jako on.
A jaké věci?
„Co budeš v životě dělat?“
„V tvém věku jsem dělal tohle a tamto.“
„Co si s tebou počneme?“
Kdybys věděla, jak moc se stydím...
Promiň.
Musíme jít.
Než půjdeš, řekni mi, že mi odpouštíš ten včerejšek.
Chtěla bych, abychom se přestali takhle hádat.
Já taky.
Posledních pár týdnů bylo...
- Já vím. - Ne, nevíš.
Protože tu nejsi. Jsi pořád v práci.
A já jsem tady a jsem sama.
- Ne, nejsi sama. - Jo. Jsem sama a jsem...
Jsem tak unavená. A už prostě...
Je tu Theo, tvůj druhý syn. Taky tě potřebuje.
Beth, prosím, ne...
Nezačínejme zase, ano?
Dobře.
Tak jo. Dobře.
Zavolám, až tam budeme.
Pojď sem, prcku. Pojď sem.
Obejmi mě.
Týden se neuvidíme. Bude se mi stýskat.
Objevíš moře.
Uvidíš, jak je velké a krásné.
Pozdravuj ode mě babičku, ano?
Promiň, že nemůžu jet.
Ale musím zůstat tady. Rozumíš?
Všechno mi povíš, ano?
Povíš mi to, maličký.
Mami!
- Tolik jsi mi chyběla. - Ty mně taky.
Jako bych tě neviděl měsíce.
Už jsme tady. Jsme tady.
Nicholasi?
Nechám tě pět minut s rodiči,
jak jsi chtěl.
A mezitím se podívám po panu doktorovi. Dobře?
- Jo. - Jo?
Ahoj, jak se máš?
Zlatíčko.
Je to hrůza, dostaňte mě odsud.
Neboj se.
Vemte mě odsud. Slibte mi to.
Co se děje?
Je to hrůza. Nejhorší týden mého života.
Je to peklo. Nemůžete mě nechat v pekle.
Proto jsme tady. Probereme to s doktorem.
Je to debil. Ničemu nerozumí.
Cpe do mě spoustu prášků. A myslí si, že jsem nemocný.
Prý tu zůstanu několik týdnů.
Ale říkám, že nemůžu.
To nezvládnu. Tady se cítím mnohem hůř než doma.
Potřebuju vás.
Musíte mě vzít domů. Prosím, tati. Prosím, mami. Moc prosím.
Uklidni se. Nicholasi, promluvíme s doktorem.
Jsme tady. Jsme tu s tebou.
Tak rád vás vidím.
Dobrý den.
- Dobré odpoledne. - Doktore.
Co kdybychom se posadili?
To nic.
Sedni si vedle mě, Nicholasi.
Požádám Michaela,
který pečuje o Nicholase, aby si k nám přisedl.
- Pokud vám to nevadí. - Dobře.
Výborně.
Takže...
Nicholas vám asi řekl, že chce odejít z nemocnice.
Ano.
To mi taky řekl.
Chápu, že poslední dny jsou pro něj těžké.
To opravdu ano. Proč?
V prvním týdnu je tato reakce častá.
Nechci tu zůstat.
Chápu, že chceš domů, Nicholasi. Opravdu.
Ale není to něco, co bych mohl doporučit.
Vidíte?
Proč ne?
Nicholas trpí akutní depresí.
Bude pro něj bezpečnější zůstat v nemocnici.
Už je mi líp.
Jen chci domů. Vážně nebude problém.
Vím, že tomu věříš, Nicholasi, ale z mé zkušenosti...
On ví líp než já, jak mi je.
Uklidni se.
Já jsem v klidu, to ten debil nic nechápe.
Nicholasi, prosím.
Nicholasi...
Prosím, posaď se.
Dobře.
Co navrhujete?
V podstatě jen potřebujeme víc času.
Sebevražedné impulsy
je velmi těžké identifikovat, i pro pacienta.
Ale nemůžeme předstírat, že neexistují.
Druhé pokusy jsou velmi běžné.
Myslím, že Nicholas stále trpí jistým
odtržením od reality,
což způsobuje všechny jeho úzkosti,
které dokážeme léčit.
Nejdřív ho musíme stabilizovat.
Pak můžeme přemýšlet o tom, kdy ho propustíme.
- A to bude kdy? - Mami.
Jen se ptám.
Nicholasi, teď potřebuješ péči.
Potřebuješ zdravotnický tým.
Lékaře, terapeuty, vedoucí projektů.
Copak mě vyléčí hodiny keramiky?
Pomáhá to k postupu, ano.
Jsou to kraviny!
- Možná je to pro tvé dobro. - Moje dobro?
Jak se můžu uzdravit kolem mnohem nemocnějších lidí než já?
Hodně jsem o tom přemýšlel.
O svém životě. Celé ty hodiny, když jsem nic nedělal.
Těm věcem rozumím. Věcem, které už nebudu dělat.
Pobyt tady byl jako elektrický šok.
A teď cítím, že se můžu vrátit k normálnímu životu.
Že se můžu vrátit do školy. Cítím to.
Ale musíte mi věřit.
A musíte mě odsud dostat. Jinak
půjdu ke dnu.
Myslím to vážně. Už to nevydržím.
Tati.
Ty mě znáš. Já to vím.
Vždycky jsi mě znal.
Ale tady mě neznají.
Já tě prosím, tati. Prosím, neopouštěj mě.
Zlatíčko.
- Můžeš? - Jo.
Jaký by byl postup pro jeho propuštění?
Dokud je nezletilý, máte za Nicholase odpovědnost.
A bylo by to vaše rozhodnutí.
Ale prosím, poslouchejte velmi vážně, co vám říkám.
Váš syn není ve stavu, aby odsud odešel.
Stačí podepsat papíry a může jít domů.
Ale podle mého odborného názoru podstoupíte velké riziko.
Jaké riziko?
Riziko, které bych se svým synem nikdy nepodstoupil.
Nemůžete mě nutit tu zůstat.
Technicky vzato bych mohl.
Ale musel bych přesvědčit soudce, což vážně nechci.
Chci tvým rodičům pomoct se správně rozhodnout.
Mami, tati...
Věřte mi, vím, že to není snadné, zvlášť tady a teď
před vaším synem. Ale
Nicholas potřebuje léčbu.
A to není součástí vaší rodičovské role.
To je práce pro psychiatra.
Tati, nejsem nemocný.
Když se společně rozhodneme správně,
Nicholas se bude moci vrátit dřív
a v mnohem lepším stavu.
Povede normální život.
Mami, já chci domů.
Já vím, zlatíčko.
- Nenechávejte mě tu. Prosím. - Petere, řekni něco.
Musíte mi dát druhou šanci.
Bylo to volání o pomoc a je mi to líto z celého srdce.
Jen potřebuju, abyste chápali moji bolest.
Ale už to nikdy neudělám. To vám přísahám.
Rodiče slyšeli tvé argumenty, Nicholasi.
Prosím.
Teď vás musím požádat, abyste se rozhodli.
Teď?
Ano, Nicholas musí vědět, že stojíte za zdravotnickým týmem.
Nevyčítejte si to.
Nejde o to, jak moc máte rádi svého syna.
Jde o jeho ochranu.
A za těchto okolností láska nestačí.
Láska nebude stačit.
Tati.
Mami.
Nicholasi, je oběd.
Michael tě doprovodí do jídelny. Ale nejdřív
je důležité, aby se tvoji rodiče rozhodli před tebou.
Pomůže ti to přijmout léčbu.
Mami, já chci domů.
Tati, vezmi mě domů. Moc tě prosím, tati.
Tati, vezmi mě domů.
Tati.
Mrzí mě to, Nicholasi.
Ne.
To mi nemůžeš udělat! Tati, ty ne!
Nicholasi, uklidni se.
Co jsem ti udělal? Tati!
Nesahejte na mě! Tati! Tati!
Mami! Mami! Tati! Tati!
VÍTÁ VÁS NEMOCNICE SV. BERTY PSYCHIATRIE
Dobrý?
Snad jsme se rozhodli správně.
Říkal, že je to volání o pomoc. Musíme mu věřit.
Jestli se v příštích dnech nezlepší,
- můžeme ho vzít zpátky. - Jo.
Ale podívej... Vím, že mu je líp tady s námi.
- Dobře. - Hned to bude.
Dobře.
A jak to vidíš?
Myslím teď dál.
Je trochu optimistické doufat, že se vrátí do školy.
- Už je květen. - Jo.
Možná jen potřebuje
nabrat sílu, viď?
A začít příští školní rok nanovo.
Jo.
Co bude dělat během dne?
Nemůžeme ho nechávat samotného.
Možná by se mohl vrátit k tobě?
Když bude chtít.
A přes den ho můžu brát do práce.
Jako stážistu nebo...
Myslíš, že ho to bude zajímat?
To nevím.
Ale něco by se naučil. A já bych tam byl, takže...
Jo. Ale nemáš moc práce?
Odmítnu Brianovu nabídku.
Vážně?
Jo.
Mně je politika ukradená. Chci...
Chci se soustředit na to důležité.
A pro mě je důležité být tady pro Nicholase.
Už se to nese.
Jo, děkujeme.
To je hezké.
Kde máš ty?
Už jsem kafe měl. Potřeboval jsem se probrat.
Cukr?
Ne, díky, broučku.
- Tati? - Ne.
Děkuju.
Díky, zlatíčko.
Jak se cítíš?
Jsem tak rád, že jsem tady s vámi.
To my taky.
Radši mi dej ten recept.
Jo.
Říkala jsem si...
Nechtěl bys jít třeba do kina?
- Proč ne? - Jo?
Jo. Ale nejdřív se chci osprchovat.
Tam byly špinavé koupelny.
O té sprše sním celý týden.
Jo, jasně.
- Co je? - Nic.
- Proč se směješ? - Jen tak.
- Smrdím, co? - Ne, ne.
Rád vás vidím spolu.
Už je to dlouho.
Co jsme my tři byli spolu.
To je pravda.
Jako za starých dobrých časů.
Tak jo. Půjdu se osprchovat.
Počkám na tebe.
Jen jsem chtěl říct,
že mě moc všechno mrzí.
A vím, že si to nezasloužíte.
Chci vás požádat o odpuštění.
A chtěl jsem vám říct,
že vás mám rád.
- Taky tě máme rádi. - Jo.
Tak utíkej. Budeme na tebe čekat.
- To jsou věci. - Že jo?
Teda...
Nechceš jít s námi do kina?
To by Nicholase určitě potěšilo.
Já nevím.
Na co chcete jít?
Pamatuješ,
jak jsme chodili odpoledne do kina?
Všem jsme říkali o důležitých schůzkách.
A pak jsme se vytratili a sešli v kině Angelika.
Jo.
To mě bavilo. Bylo to jako chodit za školu.
Už je to tak dávno, co?
No tak.
Pojď s námi.
Pojď dnes s námi.
Copak ty nechceš?
- Bože! - Panebože!
Co je to?
Co se děje?
Panebože, Nicholasi! Nicholasi, zlatíčko.
Nezavírej oči. Petere! Zavolej pomoc!
Prosím, Nicholasi. Podívej se na maminku.
Nezavírej oči. Zlato, prosím, nech je otevřené.
To je ono. Věř si.
A nádech, to je ono. Jako žabka.
Plav ke mně. Pojď ke mně. Pojď.
Dobře, pustím tě.
Dokážeš to. Pojď ke mně. To je ono!
Plav.
Plav. To je ono.
- Tati, já plavu! - Jo, plaveš.
Já plavu, tati!
Jo, plaveš! Plaveš!
- Konečně. - Dokázals to.
- Umím plavat. - Šikula. Pašák.
Jsem na tebe moc hrdý. Umíš plavat.
Je to fajn, že?
Zaplaveme si ještě?
Pojď. Poplaveme tamhle. Jdeme.
Dobře. To je ono. Pořádně. Ještě můžeš?
Tati, počkej. Já už nemůžu.
Jsi v pořádku?
Jo.
Půjdu vykoupat Thea.
- Mám to udělat? - Ne, udělám to.
- Jsi rád, že přijdou? - Moc. A ty?
Hele, co jsem našla.
Dlouho jsi je neměla na sobě.
Já vím.
Uvidíme se za chvíli. Zbytek nechám na tobě, jo?
Jistě.
Theo?
Je čas na koupel.
- Mami. - Můžeme?
Ahoj. Už jsi tady?
- Promiň, jdu brzy. - Pojď dál. Jdeš sám?
Přijde. Nejdřív musela za matkou.
To nevadí.
Pojď dál.
- Jak se máš? Vypadáš dobře. - Dobře. A ty?
Dobře. Vrátil ses dnes ráno?
Jo, v New Yorku jsem nebyl pár měsíců.
- Už se mi stýskalo. - Co Toronto? Dobrý?
Skvělý. To město miluju.
Dobře. Dáš si něco k pití?
- Ne. Počkám na ostatní. - Fajn. Sedni si.
Rozhodl jsem se, že se nastěhuju k Leně.
- Řekla ti to máma? - Vážně?
Jo, už teď trávíme každý večer
u ní nebo u mě, takže...
Gratuluju. Dobrá zpráva.
Jo, těším se, až ti ji představím.
Jo, těším se, až ji poznám.
Po tom všem, cos mi o ní řekl.
Uvidíš. Je báječná.
Jsem do ní blázen.
To je dobře.
Jak se má Theo? Je doma?
Jo, zrovna se koupe.
Máme pro něj dárek.
- Ale chtěla mu ho dát Lena, tak... - To je hezké.
Taky mám něco pro tebe.
Pro mě?
Je to spíš něco, o čem jsem ti chtěl říct.
Měl by ses vidět.
Neboj, ještě nebudu otcem.
To mě ani nenapadlo.
Ne, je to něco víc...
Něco o mně,
co jsem ti chtěl říct jako prvnímu.
Povídej.
No...
Víš, jak jsem kromě vysoké vždycky miloval ještě něco.
Psaní.
A teď se tomu trochu věnuju,
obzvlášť co žiju v Torontu.
Všechno je tam pro mě snazší.
Zkrátka...
Tady to je.
Co je to?
Můj první román.
SMRT POČKÁ ROMÁN NICHOLASE MILLERA
Tos napsal ty?
Nechtěl jsem to z pověrčivosti nikomu říkat.
Ale teď už je na světě.
Chtěl jsem ti ji dát jako prvnímu.
Smrt počká.
Fantastické.
- Kdy vyjde? - Za dva měsíce.
A když ji otevřeš, uvidíš, že je věnovaná tobě.
PRO MÉHO OTCE. ZA VŠECHNO, CO PRO MĚ UDĚLAL.
Takže...
Samozřejmě je trochu o tom, co už znáš.
O všech těch těžkých letech pro tebe a mámu.
Ale dopadlo to dobře.
A...
Chtěl jsem ti ji dát jako prvnímu,
protože vím, že nebýt tebe, nemohl bych...
Jsem na tebe tak hrdý.
Můj velký kluk.
Jsem na tebe tak hrdý.
Přečti si ji. Možná se ti nebude líbit.
Já tě znám.
Vím, že to bude krásné.
A chci ti říct,
že jsem na tebe tak hrdý.
- Nezačneš brečet, že ne? - Ne. Promiň.
Teď doufám, že bude úspěšná.
Jistěže bude úspěšná.
Můžu jít obejmout Thea? Taky mi moc chyběl.
Ano, jistě.
Rád tě uvidí.
Pořád mluví o starším bráchovi.
Petere?
Co děláš?
Co se děje?
Myslels na Nicholase?
Měl jsem se mu víc věnovat.
Ne, dělals, cos mohl.
Přemýšlel jsem...
On byl...
Byl tak talentovaný.
A tak inteligentní.
A citlivý.
A...
V životě mohl dokázat tolik úžasných věcí.
A měl jsem...
Vážně jsem mohl...
Je to moje vina.
- Ne. Dělals, cos mohl. - Je to moje...
Ne, není. No tak.
No tak. Pojď sem.
Uklidni se.
Vím, že je to těžké, ale život jde dál, Petere.
Ano?
Máš Thea. A máš mě.
My tě potřebujeme.
Ne.
I když je to těžké, i když to bolí, život jde dál, Petere.
Ne, nejde. Nemůže jít dál.
Ale ano. Jde dál.
Uklidni se. Jen klid.
Mysli na svého chlapečka. Mysli na Thea.
Brzy mu budou čtyři.
Mysli na něj a všechno bude v pořádku.
Gabrielovi
NACHÁZÍME SE V NEBÝVALÉ KRIZI DUŠEVNÍHO ZDRAVÍ.
SEBEVRAŽDY A SEBEPOŠKOZOVÁNÍ, ZEJMÉNA U MLADÝCH LIDÍ,
NARŮSTAJÍ HROZIVÝM TEMPEM.
MÁ-LI VÁŠ BLÍZKÝ MYŠLENKY O SEBEVRAŽDĚ, MLUVTE S NÍM. NASLOUCHEJTE MU.
PAMATUJTE SI, ŽE NEJSTE SAMI A EXISTUJE POMOC.
POMOC VE VÍCE NEŽ 130 ZEMÍCH NAJDETE NA FINDAHELPLINE.COM.
SEBEVRAŽDĚ LZE PŘEDEJÍT TÍM, ŽE VÍTE, KDO JE V OHROŽENÍ,
A NABÍDNETE MU PODPORU, LÁSKU A NADĚJI.
Překlad titulků: A. M. Kroulík Frimlová