Я виявила, що майже все, написане про кохання, - правда.
Шекспір сказав: «Кінець дороги там, де люба зустріч».
О, що за надзвичайна думка!
Особисто я і близько не почувала нічого схожого на це,
однак я охоче вірю Шекспіру.
Я, мабуть, думаю про кохання більше, ніж годиться.
Мене повсякчас дивує його незаперечна сила визначати й змінювати наші життя.
Шекспір також сказав: «Любов сліпа».
І як я переконалася, це правда.
ВІДПОЧИНОК ЗА ОБМІНОМ
Для декого, незрозуміло чому, кохання прісне.
Для інших кохання втрачене.
Втім, кохання буває немов знахідка,
навіть якщо на одну ніч.
А буває інше кохання,
вкрай жорстоке,
те що ледь не вбиває своїх жертв.
Його називають нерозділене кохання.
У такому я спеціаліст.
Любовні романи переважно про тих, що покохали одне одного,
а як же решта?
Де наші романи,
про тих, хто кохає на самоті?
Ми жертви нерозділеного кохання.
Ми прокляті закохані.
Ми не кохані,
ходячі поранені,
інваліди, яким звільняють місце у громадському транспорті.
Так, ви дивитеся саме на таку особу,
я добровільно кохала того типа понад три нещасні роки,
це були найгірші роки мого життя.
Найгірші Святвечори, найгірші дні народження,
новорічний вечір означав сльози та валіум.
Ці роки закоханості були найчорніші у моєму житті,
а все тому що мене хтось прокляв закохатися в чоловіка,
який не хоче й не кохає мене у відповідь.
О боже, варто його побачити.
Серце калатає, горло пересихає, неможливо ковтати.
Усі звичайні симптоми.
О, Джаспер. Тільки не кажи, що ти досі...
Ні, все позаду. Далеко позаду.
Розкажи, які у вас були стосунки?
Ти із ним спала?
Важливіше те, що я його кохала.
Так, я пам'ятаю.
Ти виявила, що він спить з тією куркою з архіву.
Тоді я перестала з ним спати.
Навіщо нам про це говорити на офісній вечірці?
Та я завжди бачу вас разом.
Він тебе дурив, але ви лишилися друзями?
Я була закохана, розумієш? Усі це знали.
О, ні.
- Не здається, що я плачу? - Ні.
Ні, здається, що це через сигаретний дим.
Він хоч раз казав, що теж тебе кохає?
Так. Три, майже чотири рази,
а коли я йому про це нагадала, він сказав, що мабуть, відповідав
на моє питання, якого я, до речі, йому абсолютно не ставила.
Знаєш, Айріс, коли застаєш свого мужика з іншою,
ви не повинні лишатися друзями.
Ти не повинна потім розмовляти з цим козлом.
Ти повинна викинути його шмотки, кричати, обзивати його,
- а не прати йому білизну. - Я не перу йому.
Хто тобі сказав, що я йому перу?
Ні, ми спілкуємося тільки імейлами.
Не тоді, коли він з нею, звісно.
А ще, коли він не з нею, говоримо по телефону,
іноді годинами,
а при нагоді разом обідаємо.
Я й не знала, яка ти жалюгідна.
Справді? О боже, я цього й боялася.
Завжди вони нас нагинають як хочуть.
Він знову заповзе у твоє життя, от побачиш...
Він нещодавно висловив свою думку.
Не те щоб прийшов і сказав...
- Айріс? - Що?
- Ти вже подала матеріал? - Ще ні.
Я ще встигну. Вибач.
Мушу йти.
ШЛЮБИ
«Друг свідка висловив думку багатьох гостей, коли сказав:
"Гіларі розкриє Едвардові очі
та збагатить його життя"».
У мене є питання.
Що відчуває єдина віддана роботі людина,
коли всі байдикують?
Тобто єдина людина,
яка не здала роботу вчасно?
Стривай, не... Не йди.
Цікаво, коли мозок діє так швидко?
- Мовчи. - Я серйозно.
- Либонь, фінал блискучий. - Запевняю, що ні.
- Привіт, Сімпкі. - Привіт.
Твоя колонка сьогодні фантастична. Такий гарний рядок.
«Це разюче витравлення гідності й думок із життя британців».
Гарно пишеш.
У мене для тебе є подарунок на Різдво.
До речі, я тобі теж приготувала.
Вибач, я не взяв його із собою.
Мабуть, десь не там поклав, але купив.
Мабуть, десь у машині. Сказати, що то?
Ні, не треба.
Тобі буде дуже до лиця.
Сподіваюся, ти знайдеш.
Навряд чи це до лиця, але з Різдвом тебе.
Дякую.
Навряд чи цього року щось зміниться.
Торік ми обмінялися подарунками в травні.
Це добре.
Це прогрес.
Вреднючка.
Це перше видання.
Де ти його знайшла?
У тій книгарні, яку ми знайшли у Ковент-Гардені.
Чого ти така класна?
Я прошу вашої уваги, будь ласка.
Кілька хвилин. Дякую.
Не дають нам поговорити.
Гади.
«Дейлі Телеграф»
Насамперед бажаю щасливого Різдва всім і кожному.
Ми офіційно не закриваємось на Різдво, як ви знаєте,
проте цього тижня легко виживемо
і зі значно меншим за норму штатом.
Зараз, перед тим як ви рвонете на канікули,
я мушу зробити важливе повідомлення.
Воно стосується Айріс.
Айріс Сімпкінс, де ти?
- Я тут, сер. - Айріс, для тебе є тема.
Чудово.
Про весілля було приватно оголошено вранці,
тому навряд чи про нього знає ще якась газета.
Ти маєш перша зробити репортаж про цей шлюб,
адже його укладають двоє наших шановних колег.
Представляю щойно заручених Сару Сміт-Олкотт і Джаспера Блума!
Якби я знав, то вдягнув би гарний костюм.
Святкуймо!
Закликаю всіх пити шампанське та їсти канапки тут,
щоб ми заощадили гроші та втекли.
Котедж «Роузгілл»
Амандо!
Амандо?
Слухай. Ще раз тобі кажу - не спав я з нею.
Звісно, твоя секретарка мусить працювати аж до третьої ранку.
Усі працювали цілу ніч, і вона захотіла.
Гаразд. То поклянися моїм життям, що ти з нею не спав.
Знову ти.
Клянися.
Слухай, я не буду...
Із секретаркою, Ітане!
Знаєш, ми дуже розумно вчинили, що не одружилися.
Тому я й не хотіла, щоб ти продавав свій будинок.
У глибині душі я, мабуть, розуміла, який ти.
По-перше, спробуй заспокоїтися, добре?
Бо я з нею не спав ніколи. Зрозуміло?
А по-друге, у нас із тобою не клеїться вже рік,
і я бачу, що ти нічого не хочеш міняти, але ж треба.
Я прекрасно знаю, що в нас цього року не склалося.
Коли я працюю трохи більше, ти не перестаєш мені дорікати,
а якщо ти забагато працюєш, маестро, то це все заради музики.
Якщо ти працюєш більше?
Амандо, ти зробила 75 трейлерів за рік,
ти влаштувала монтажну в будинку
і спиш зі своїм «Блекберрі».
Я й не збираюся заводити із тобою розмову про секс,
бо вже й не пригадаю, коли він у нас був.
Ні в кого немає часу на секс.
Це не зовсім так.
Годі тобі!
Ти точно з нею спав. Серйозно кажу, вимітайся.
О боже.
Знаєш, що я думаю, Ітане?
Я думаю, що ти мене не любив.
- Вгадала, так? - Ой, благаю.
Тобі подобалося мати таку подругу,
але кохання не було. Не було ніколи.
Я старався як міг. Хіба хтось інший з тобою витримав би?
Я відішлю твої речі.
Ти навмисно це робиш, правда?
Я про те, що з тобою досі не зміг ужитися жоден.
Бо ти така.
Ти просто не хочеш жити в парі!
- Ти пручаєшся, як можеш! - Замовкни!
Просто важко помітити, як ти це робиш, бо мало таких хитромудрих, як ти.
Тому тебе важко впіймати, але це завжди випливає, і зараз те ж саме.
- Що те саме? - Розрив.
Вийшло так, як ти хотіла. Амандо, ти знаєш, як я тебе кохаю.
Немає кращих за тебе.
Ти просто не хоче бути такою, як мені треба.
- Ну, такою як треба. - Що?
Тобто... Ти знаєш, про що я.
Ти знаєш, я б ніколи тебе не зрадила. Ні за яких обставин.
Та я теж би не зрадив, зрозуміло?
Я тут вкриваюся потом, як свиня, а ти?
Я про те, що ти єдина жінка в усьому світі,
яка пориває зі своїм хлопцем і навіть не думає розплакатися.
Це багато про що говорить, так?
А чого це тебе так зачіпає, що я не плачу?
Знову спазм стравоходу.
Як боляче.
- Нічого, зараз минеться. - Знаю.
Я про себе думаю.
Ітане, це кінець.
Будьмо нарешті одне з одним чесні.
Скажи мені.
Ти спав з нею?
Скажи, і все.
Яка тобі тепер різниця?
Навіщо мене мучити? Просто...
Так ти позбавиш мене мук.
- Господи, не мовчи. - Добре.
Так, було. Я спав із нею.
Щаслива? Я з нею справді спав.
Вона мене кохає. Вона молода.
Слухай, я цим не вихваляюся. Просто ти хотіла знати.
Амандо!
- Ти спитав, чи я щаслива? - Я не це мав на увазі.
Ти іноді так голову заморочиш, що я не те кажу.
У світі кохання, Ітане, не те щоб я була така геніальна,
але в світі кохання дурити просто неприйнятно.
Не має значення, що ти думаєш...
Ти про себе дуже високої думки.
- Та не я один винен. - Гаразд.
Як будеш не така скажена, то й сама це побачиш.
Можливо.
Мабуть, коли я перестану уявляти вас обох разом,
я тебе зрозумію.
Ти що...
Я вмазала йому по пиці.
- Я невчасно? - Ні.
- Ні, просто в мене поганий настрій. - Добре.
Добре. Усе гаразд. Як таке могло статися?
Зі мною все гаразд.
Що таке?
Бен кличе.
Ребекка Грін була звичайною 20-річною дівчиною,
доки батько не залишив їй щось таке, на що вона не сподівалася.
Не кричи.
Твій батько заповідав тобі дещо.
Я ніколи не бачила свого батька.
Зате він тобою цікавився.
ЛІНДСІ ЛОАН
ДЖЕЙМС ФРАНКО
Обман.
- Ти маєш два пістолети? - Бо одного не вистачить.
НА РІЗДВО
Прекрасно! Нарешті схоже на хіт.
От за що тобі платять великі гроші.
Але я думаю, що на закінчення треба оригінальний кадр.
- Щоб було сильніше. - Я «за».
І слово «Різдво» збільшити вдвоє, дати червоним.
Веселим, а не як у Скорсезе.
Веселим червоним.
Добре, кінець.
- Гарно. - Так!
Гей, а влаштуймо собі відпустку.
- Так. - Що означає «так»?
Я не жартую.
Ти завжди кажеш, що на Різдво напружений час.
Я мушу кудись виїхати.
Мені треба спокою й тиші,
і головне, щоб не було людей.
А знаєте, чого я ще хочу?
Хочу їсти солодощі та не перейматися цим.
Хочу щось почитати. Не якийсь журнал. Справжню книжку.
Роками я купую собі книжки, та їх ніколи читати.
Ви читали статтю в «Нью-Йорк Таймс» за неділю?
Саме стреси спричиняють у жінок передчасне старіння,
бо ДНК у клітинах стискається,
і врешті вони не можуть більше ділитися.
Через стреси ми замучені.
Жінки, не мужики.
Жаль.
Колись казали, що самотню жінку віком понад 35 років
скоріше вб'є терорист, ніж її візьмуть заміж.
Жах, але й наше покоління не виходить заміж,
а терористи стали повсякденним явищем.
І всі оці стреси псують нам зовнішність,
а Ітан буде гарний вічно
та дрючитиме свою 24-річну секретарку!
О боже!
Бачите? Мені треба у відпустку.
Гугл
Гаразд. Куди я хочу податися,
щоб побути самій на Різдво?
Побути в депресії на Різдво.
На самоті у відпустці.
«місця для відпустки»
Одній, самій-самісінькій.
Благаю, одну сльозинку. Єдину.
Все. Ідемо далі.
Безтурботні відпустки
«Безтурботні відпустки». Добре, де ж це?
БОРА-БОРА
«Каяк для одного»? Ні, дякую.
Відпочинковий прокат
«Відпочинковий прокат». Я не проти.
Казна-де в халупі. Пропасти на кілька тижнів.
Гарна ідея.
ДЕ ТИ ХОЧЕШ ПРОВЕСТИ НАСТУПНУ ВІДПУСТКУ?
КЛАЦНИ ТУТ І ОБЕРИ КРАЇНУ...
А де говорять англійською?
Англія
«Клацни на обране місто». Подивимося.
Котсволд
КЛУНЯ, ПЕРЕБУДОВАНА НА СУЧАСНИЙ БУДИНОК У ПРЕКРАСНОМУ КОТСВОЛДІ
Дуже схоже на Каліфорнію.
Суррей
РІЗДВО НА СЕЛІ
«Казковий англійський котедж серед мирного сільського саду.
Затишно влаштуйся біля старого каміну з чашкою какао.
Чарівна оаза вашого спокою у тихому англійському селищі,
усього за 40 хвилин від гамірного Лондона».
Так.
Що я роблю?
Докотилася.
«Я б хотіла винайняти ваш будинок».
Чи він ще вільний?
«Я б хотіла знати, чи ваш дім вільний на Різдво,
бо якщо так, ви мене просто врятуєте.
Можливо, я пізно звертаюся,
проте якщо вам цікаво, дайте відповідь».
«Мені дуже цікаво,
проте котедж тільки для обміну домами».
Обмін домами. Що це таке?
АЙРІС: Міняємося будинками, машинами, всім.
«Я ще не мінялася, а подруги - так».
Звідки ви?
Благаю, скажіть, що здалеку.
АМАНДА: Лос-Анджелес.
Лос-Анджелес?
Я там ніколи не була, але завжди хотіла.
Я Айріс, до речі. Я цілком нормальна.
Люблю чистоту. Здорова. Не курю.
Незаміжня.
Жахлива в мене доля.
Я Аманда.
Самотня невдаха, повна руїна.
Привіт.
Мушу сказати, що дім у тебе - ідилія.
«Те, що мені треба». Справді?
А який в тебе будинок?
Мій будинок гарний, але трохи більший, ніж твій.
Нічого, переживу.
Можна тебе запитати?
АЙРІС: Авжеж.
АМАНДА: Чи є у вашому містечку чоловіки?
Чесно?
Нуль.
АМАНДА: Коли можна приїхати?
Завтра не зарано???
АМАНДА: Завтра прекрасно!
Отже, міняємось на два тижні
від завтра.
Привіт.
- Як справи? - Добре.
- Золотко, наші місця там. - Вибачте.
Це тут.
- Вітаю, люба. - Здрастуйте.
Вибачте.
Ось так.
- Вибачте. - Нічого. Не турбуйтеся.
- Справді. О боже. - Усе гаразд.
Яка я незграба!
10.52 Джаспер Блум
Від: Джаспера Блума Чув, ти подалася у відпустку в Л.А.
Перша відпустка за чотири роки - це поворотний момент. Вітаю.
Як із тобою зв'язатися? Джаспер
Кому: Джасперу Блуму Любий
Джаспере,
Ми обоє розуміємо, що мені треба тебе розлюбити.
Добре буде, якщо ти не заважатимеш.
Повідомлення надіслано
- Тримайте. - Дякую.
Можна ще склянку бордо?
Аманда Вудс представляє фільм «Її життя».
У неї є все.
Отак!
Робота. Будинок. Коханий.
Ця відпустка виявить, чого Аманда не має.
БУЛЬВАР САНСЕТ
Це неймовірно.
Погляньте!
Мадам?
- Мадам! - Так!
- Приїхали. - Добре.
- Не може бути. - Ні, це далі по дорозі.
Проблема в тому, що я не зможу розвернутися з того кінця.
Самі звідси доберетеся?
Ні.
Ви часом не знаєте, де тут котедж «Роузгілл»?
Праворуч на місток, а далі прямо - і дійдете.
Гаразд.
Котедж «Роузгілл»
Приїхала!
Чорт забирай!
Господи!
Що ж, навіть цікаво.
Маєш влізти. Ось так!
Гарна сукня.
Валіза.
Готово.
Далі що?
І це зумію.
Я зумію їхати з іншого боку дороги і не з того боку машини.
Головне - зосередитися.
Прошу, не вдар мене.
Я такого не люблю.
О боже. О ні.
- З дороги! - Обережно!
Пробачте. Стій!
О боже.
Я мушу випити.
Сьогодні в когось гості.
Так.
Вони пішли по крамницях,
не знайшли нічого
і повернулися додому обійматися та цілуватися. Кінець.
Ребекка Грін була звичайною 20-річною дівчиною,
доки батько не залишив їй щось таке, на що вона не сподівалася.
- Ти маєш два пістолети? - Бо одного не вистачить.
Обман.
На Різдво.
Ось за що мені платять великі гроші.
А зараз про погоду.
На півночі Англії та Уельсу
вранці та вдень очікується сніг та ожеледиця.
Ревність, що кидає святих у море
Плаває серед пісень
Задихаються від твоїх алібі
Але це ціна, яку я сплачую
Мене кличе доля
Розплющити очі
Бо я містер Веселий
Кліпнув. Так!
Ого, це сильно.
БРАМА
О ні. Брама?
З ким він був?
Меггі! Флейти - це найкраще місце.
Алло... Алло.
- Алло? Ви мене чуєте? - Так, це Майлз. Амандо?
Ні, вибачте. Аманди немає вдома.
Я не збагну, як відчинити браму.
- Дуже гарно. - Якщо ви це чули, вибачте.
- Вітаю! - Привіт.
- Мені прикро, я не тямлю в брамах. - Нічого. Це було смішно.
Я Майлз. Працюю з Ітаном.
- З Ітаном? - З колишнім Аманди.
Зрозуміло.
Коли вона повернеться? Я мав дещо забрати.
Аманда в Англії зараз. У відпустці.
Я побуду тут два тижні, поки її немає.
- Усе гаразд? - Так.
- Щось потрапило до ока. - Це погано. Дайте подивитися.
Так, щось до вій причепилося. Давайте витягну.
- Добре. Дякую. - Гаразд.
- Так, Санта-Анас. - Перепрошую.
Вітер. Через нього тут тепло взимку.
А за легендою, коли дме Санта-Анас, то рвуться угоди.
Усе може статися.
Все.
Уже добре?
Краще. Дякую.
- То вам треба взяти... - Взяти комп'ютер Ітана.
А ви його...
Я теж композитор, як Ітан, але...
- То це ви написали? - Це?
- Так гарно. - Так, це я написав.
Не я. Якби ж то я.
Це великий Енніо Морріконе.
Ви не могли б приїхати завтра?
Я просто хочу уточнити в секретаря Аманди.
Авжеж.
- Я Айріс, до речі. - Майлз.
- Зрозуміло. - А це моя Меггі.
Тобто просто Меггі. Не моя Меггі.
- Вітаю. - Привіт.
- Ти вже? - Так.
- Хай вас не завіє! - Не завіє.
Отже.
Все може статися.
П'ять, шість, сім, вісім, дев'ять, 10, 11, 12. Перша ночі в Лондоні.
- Хто там? - Я. Відчиняй швидше. Холодно.
- Хто «я»? - Айріс, відчиняй двері,
бо не втерплю та напісяю тобі на ґанок.
Ти не Айріс.
Або я набагато п'яніший, ніж думав.
Пробачте за зухвалість, я не сподівався вас побачити.
Я вас теж не сподівалася побачити.
Та все одно можна я...
Так, авжеж, аякже... Так.
- Я Грем, брат Айріс. - Брат.
Я Аманда Вудс, я тут у гостях.
- Амандавудс? Це одне слово? - Ні.
Не одне.
То Айріс... Де... Де вона?
Хіба вона не сказала?
Мала б сказати,
але, як я перед цим казав, я...
Я саме...
- Вона в Лос-Анджелесі. - Це неможливо.
- Айріс ніде не буває. - Це в нас із нею спільне.
Ні, вона виставила цей котедж на сайті обміну домами, а я знайшла.
Ми помінялися домами на два тижні на відпустку.
Вона живе в мене у Лос-Анджелесі, а я тут.
- Люди так роблять? - Очевидно.
Так. Здається, роблять.
Я тут стою в самій піжамі.
Вона мені вчора дзвонила, а я не зміг передзвонити.
Як прикро.
Ви не проти, якщо я сяду? А то ще наткнуся на вас.
Звісно. Сідайте.
Господи.
- Усе гаразд? - Так.
Пробачте мені за вторгнення.
Хоча й не схоже,
та я насправді поважний старший брат Айріс.
Однак зрідка, а останнім часом не зрідка,
я забігаю в місцевий паб і напиваюся як чіп,
а сестричка пускає ночувати, щоб я не сідав за кермо.
Жалюгідне пояснення, та на жаль, це стало чимось звичним.
То як вам досі жилося?
Тобто до того як я увірвався і все зіпсував.
Не дуже добре.
Я завтра в 12.00 відлітаю.
Коли приїхали?
Годин шість тому.
Ми справили на вас чудове враження?
Ні, не в тому річ. Я просто зараз сама не своя.
Я приїхала сюди з дурної примхи.
Чесно скажу, я навіть не подумала.
Це на мене не схоже.
Хочете чогось випити? Води?
Чаю? Може, вина?
Здається, там є пляшка бренді.
По чарочці?
- Так. - Добре.
Я так затупив, що забув, як вас звати.
Аманда.
То, Амандо, ви не заміжня?
А що? Це дуже помітно?
Ні, це просто щоб не питати, чи ви заміжня.
Зовсім ні.
Не знаю, що це означає. Тобто я не заміжня.
Я теж.
Випиймо.
- Будьмо. - Будьмо.
Нічого, якщо я лишуся?
Я зникну раніше, ніж ви прокинетеся.
Ви мене більше не побачите.
- Лишайтеся. Звісно. - Дякую.
Тільки знайду вам ковдру.
Лежить у шафі, поруч із настільною грою.
То як вийшло, що ви сама не своя на цей момент?
Ну, я щойно порвала з деким.
- Учора. - Ого.
І саме тому,
що я не хотіла бути самотньою на Різдво
і подумала, що десь далеко я не почуватимуся самотньою,
я прилетіла сюди, але ще ніколи в житті не почувалася такою самотньою.
Оце сюрприз.
- Гадаю ви раді, що прийшли. - Саме так.
Ну, отже...
Вибачте і добраніч.
Солодких снів.
Думаєте, ви могли б...
Ви не проти спробувати ще раз?
Не так?
Дивно.
- Цілувати чужу людину. - Серйозно?
Я це роблю весь час.
Тепер я спробую.
Може, якби я заплющила очі.
Знаєш, зважаючи, що в мене душевна криза,
і я опинилася в цілком чужому домі
в містечку, назву якого я пригадати не можу,
і зважаючи, що тут з'явився ти, і ти такий привабливий
і дуже п'яний, і, мабуть, все одно мене не пам'ятатимеш,
і я вважаю, ми могли б зайнятися сексом.
Якщо хочеш?
Це розіграш?
Я якраз серйозно.
Це не має значення, але я за все життя
такого не казала.
Просто усвідомлення,
що я тебе ніколи більше не побачу, добряче заводить.
Для цього ж відпустка існує, правда?
Відпустити всі пута, утнути щось несподіване,
а ти цілковито несподіваний.
Усе було чудово, доки я не став хлопцем для забави.
Ти смішний, це ще один плюс.
- Так? - Так.
- То не зустрічай мене тверезого. - Добре.
Однак я мушу попередити,
я не дуже вправна.
- У чому? - У сексі.
Не може бути.
Та все ж, той, з ким я жила, згадував про це раз чи двічі,
а жодна дівчина таких реплік не забуде. Навіть я.
Тобто...
Та невже я така невміла? Секс - це ж ніби основа, так?
- Я забалакую тебе? - Дивно, але ні.
- А прелюдія потрібна? - Думаю, її переоцінюють.
Значно переоцінюють.
Ти так швидко стаєш
найцікавішою з усіх знайомих мені дівчат.
Яка ти.
Ти вже краща, ніж думаєш.
- Доброго ранку. - Доброго ранку.
Я вчора загубив контактні лінзи.
- Так краще. - Так.
- Тобі допомогти? - Я мушу сама навчитися.
Треба увімкнути сюди, зрозуміло.
Амандо, я просто...
Слухай, ти можеш ні про що не переживати.
Добре?
- Добре. - Усе було прекрасно,
- знайомство і все інше. - Безперечно.
І для протоколу, твій колишній, на мою думку,
страшенно помилявся щодо тебе.
- Ти був п'яний. - Не настільки.
Так.
- Це мій. - Ось.
Софі. Вибач, випадково глянула.
Я передзвоню.
Чашки.
- Ось. - Дякую.
- Хочеш кави? - Я вже, мабуть, піду.
Так, знаєш, я теж через кілька хвилин поїду.
Послухай.
Я розумію, ти їдеш і абсолютно не зацікавлена в стосунках,
але просто до твого відома,
дещо в моєму життя досить непросто,
і навіть якби ти лишилася,
клянуся, ти б на ні на хвилину...
Нічого не говори.
Слухай, я й сама в цій сфері трохи плутаюся,
крім того, ми одне з одним ледве знайомі.
Ну, я б так не сказав, проте хочу запевнити,
- що краще тобі поїхати. Я... - Добре.
Далі не треба. Так.
Я просто хотів спитати, чи все нормально,
бо я постійно завдаю жінкам болю
просто тим, що існую. Тож...
Я не закохаюсь в тебе, обіцяю.
Зрозуміло. Добре. Дякую.
Ні, я просто знаю себе.
Я взагалі ніколи не закохувалася. Тобто, як інші закохуються.
Як тобі моє зізнання?
Медаль «Найцікавішій дівчині» ти заслужила.
Спробую сприйняти це як комплімент.
Слушно. Абсолютно.
Що ж.
Так, це дуже чесно.
Дуже повчально.
Ти, бачу, не хочеш, щоб я дзвонив,
і навіть якби хотіла,
я маю одну класичну чоловічу проблему, як і всі.
Я забуваю подзвонити після побачення,
а це не було побачення, отже, я вільний.
Точно.
А якби я захотів подзвонити?
Зрозуміло. Пробач.
Щось я не те сказав.
Що ж, якщо твій рейс перенесуть чи ти раптом передумаєш летіти,
то я сьогодні зустрічаюся з друзями в тутешньому пабі.
А якщо ні,
то ти була чудова.
Ти теж.
Увага, пасажири.
Закінчується реєстрація
на рейс «Брітіш Ейрвейз» номер 422 до Амстердама.
«БРІТІШ ЕЙРВЕЙЗ»
Аманда не шукала кохання,
та це не означає, що воно її не знайшло.
Усе добре, мем, проходьте.
Дякую.
Дякую, Амандо.
- Алло? - Можна до тебе зайти?
- Джаспер. - Нічого, що я тобі дзвоню?
Мабуть, нічого. Як живеш?
Може, почнімо не з такого складного питання?
- Щось не так? - З'явилися серйозні проблеми
з розділом моєї книги. Якби долучилася Айріс...
Нічого, якщо я тобі пришлю кілька сторінок?
Скажи, що так. Я не хочу тобі докучати,
але, на жаль, ти єдина можеш допомогти.
Ні. Ну тобто... Якщо треба.
Знаєш, ти мене просто врятувала.
Отож, Сімпкі, ти ще не вдягала оте червоне бікіні?
Оте, що розв'язується ззаду?
Як це ти пам'ятаєш моє бікіні?
- Я пам'ятаю все. - Он як?
Я оце недавно згадувала,
як ми з тобою поїхали...
Люба, я тільки-но доїхав до «Сохо-хаусу». Зустрічаюся з друзями.
- Добре. - Здачі не треба.
Як холодно. То я завтра вишлю текст на вичитку.
- Почекаєш, так? - Так.
- А сьогодні не сумуй, гаразд? - Так.
Добре.
Греме!
- Ми не знали, що ти прийдеш. - Сідай.
Він що, заблукав?
Вибачте. Вітаю.
- Чи підвезти вас додому? - Нащо?
- Ви знаєте, де я живу? - Здається, знаю, так.
Добре. Хоч хтось знає.
- Гарний у вас будинок. - Я тут прожив 47 років.
Тоді тут було лише шість будинків на весь квартал.
Щороку один із них зносять, хоч я це розумію.
Вони й спочатку не були гарні.
То це так я й заблукав. Я не впізнав свого будинку.
Тут легко заблукати.
А ви з якої частини Англії родом?
- Із Суррею. - Кері Грант був із Суррею.
- Справді. - Так.
- Звідки ви знаєте? - Він мені сам сказав.
Ну, дуже вам дякую, юна леді.
Давайте я вам допоможу. Отак.
Так, я... Дякую.
Виходьте.
- Справжнє кінознайомство. - Даруйте?
Так двох персонажів знайомлять у фільмах.
Скажімо, чоловік і жінка, обом треба купити одяг для сну,
і обоє йдуть у той самий відділ чоловічих піжам.
Так.
І чоловік каже продавцеві: «Мені потрібен низ».
А жінка каже: «Мені тільки верх».
Дивляться одне на одного, і це кінознайомство.
Зрозуміло.
Звісно, це не так вишукано, але...
- То ви з кінобізнесу? - Був.
Так, я був сценаристом.
- Сам би я йшов аж до завтра. - Стривайте. Дайте я.
Дякую.
О боже.
Ну, до побачення.
Гарне було кінознайомство.
Дякую вам. Дякую, що мене врятували.
Я була рада. Чесне слово.
Знаєте, я сподіваюся, вас це не здивує,
просто я недавно приїхала і нікого тут не знаю,
і я збиралася увечері сходити в ресторан.
Якщо ви не зайняті, складете компанію?
Зайнятий? Сонечко, я не був зайнятий з 1978 року.
Я був у нього на побігеньках цілий рік.
За цей час вивчив усе.
- То була моя найкраща робота. - Чекайте.
Це була ваша перша робота в Голлівуді, у Луїса Маєра на побігеньках?
Ні, моя перша робота була у «Вестерн Юніон» посильним.
Так я познайомився з Маєром.
Я приніс телеграму в його офіс у «MGM».
Коли я зайшов, дівчата в офісі шаліли.
Їхній посильний не прийшов. Я зголосився на його місце.
На другий день мене взяли на роботу.
- Мені було 17 років. - Ого!
- Так. - Голлівуд справді був тоді такий
- шикарний, як я уявляю? - Він був кращий.
Знаєте, що я в себе питаю цілий вечір?
Що? Навіщо я вам докучаю цими запитаннями?
Я питаю себе - чому така гарна дівчина
раптом подалася на різдвяні канікули в чужий дім
та ще й проводить суботній вечір з таким старим перцем як я?
Я просто захотіла втекти від людей, яких бачу весь час.
Ну, не від усіх людей.
Від одного.
Я захотіла втекти від одного хлопця.
Від коханця, котрий щойно заручився і забув мені про це сказати.
- Вибачте. - То він же гад.
Власне кажучи так, справжній гад. Звідки ви знаєте?
Він вас відпустив. Тому неважко здогадатися.
Айріс, у фільмах є головні героїні
і є їхні найкращі подруги. Ти, я це бачу, головна героїня,
але чомусь поводишся як найкраща подруга.
Щира правда.
У своєму житті все-таки треба бути головною героїнею.
Артуре, я понад три роки ходила до психолога,
і вона мені ні разу так добре всього не пояснила.
Це було блискуче.
Боляче, але блискуче. Дякую.
Я вже давно стільки не пила. Що я кажу?
- Я ніколи стільки не пила. - Думаю, ніхто стільки не пив.
Так, останнє я пам'ятаю, що ти заходиш учора ввечері сюди...
- Я до цього непричетний. - Але ж ти тут був.
- Аякже. - О боже. Тобто ми, мабуть...
Так?
- Чи ні? - Ми - ні.
Слава богу.
Тобто не «слава богу», а просто слава богу.
Бо я нічого не пам'ятаю...
Чому ми не... Нагадай мені.
Вважай, що я старомодний,
але не годиться займатися сексом із непритомною жінкою.
Непритомною? О боже. Це, мабуть, було дуже привабливо.
Чого ти залишився?
- Бо ти попросила. - Я попросила?
Чи я раптом не благала?
З першої миті знайомства це була пригода.
Так, і мені через це дуже прикро.
Мені нічого сказати на свій захист,
крім того що це було тимчасове затьмарення.
Олівія. Я випадково. Знову.
Я зараз відповім.
Алло? Привіт.
Справді? Що сталося?
Сьогодні я не можу.
Софі, Олівія, Аманда. Буйний тип.
Слухай, мені час іти.
Чорт забирай.
- Гайда в місто. - Як це?
Зараз ти одягнешся, бо дуже холодно, поїдемо пообідаємо
- і краще познайомимось. - Справді? Нащо?
Бо я не бачу аргументів проти. А ти?
- То ти редактор? - Так.
- Який саме ти редактор? - Вимогливий.
Ні. Я мала на увазі, чи ти робиш багато правок чи...
У кращих письменників їх мало.
- А що саме ти вивчав? - Літературу.
І ти завжди знав, що працюватимеш редактором?
У мене починають пітніти долоні, наче я наймаюся на роботу.
Ти часом не знаєш, як поводяться люди на побаченнях?
- Вибач, я тебе допитую. - Так.
Я вже давненько не бувала на побаченнях.
Оскільки у нас уже був секс і ми двічі разом спали,
то можна змінити правила побачень. Чого червонієш?
Я й не відчула. Трохи рознервувалася.
Добре, спробую бути собою. Це нелегко, та я намагатимусь.
Що ти питала? Я знаю.
- Чи ти завжди... - Чи я завжди знав,
- що буду редактором? - Так.
Відповідь: так, знав. Мої рідні з цим пов'язані.
Батько пише історичні романи. Мама була...
І є досі редактором у видавництві «Рендом хаус».
Отак. Я, по-моєму, все розповів.
- Тепер ти. - Серйозно?
Вдихни.
- Говориш? - Так.
Як я вже тобі казала, я маю компанію,
яка робить кінорекламу.
Я не чув, що ти маєш компанію.
Мабуть, я цього не казала.
Та тепер я знаю, що тебе ростила сувора мама-працівниця,
тому можу це сказати, ти вже не злякаєшся.
Ні, я цим трохи наляканий.
Ну, «трохи» - це вже краще.
- Так. - Розказуй про сім'ю.
Розкажу стисло.
Батьки розбіглися, коли мені було 15. Я єдина дитина,
і я не здогадувалася. Ми були дуже дружні.
Ми називали себе «три мушкетери».
Та якось увечері батьки посадили мене
і сказали, що розлучаються.
Я думала, вони жартують.
А тоді побачила валізу краєм ока
в коридорі. І батько того ж вечора зник.
Я так ридала, що потім проспала десь...
Не знаю, довгенько.
Тоді я зрозуміла, що треба бути сильною,
і відтоді ніколи вже не плакала.
І ніколи не згадувала про спаковану валізу.
Отака трагічна історія.
- Замовляймо. - Стривай.
Ти не плакала з 15 років?
Знаю, звучить жахливо.
Я стараюся, проте, повір... Але...
- Краще поговорімо про тебе. - Добре. Так. Звісно.
- Я плачу весь час. - Ти не плачеш.
Плачу. Більше, ніж я, не плаче жодна жінка.
Ти це сказав з чемності.
- Це щира правда. - Серйозно?
Хороша книжка або фільм, листівка до дня народження - і я зразу плачу.
- Я плаксій. - Годі тобі. Це не так.
Саме так.
- Чудовий був вечір. - Справді, чудовий.
Знаєш, ти можеш мене не проводжати. Холодно й...
Ти просто не хочеш, щоб я заходив.
Ні, я просто... Ні.
Я просто втомилася. Я хочу подрімати.
- Це не тому. - Добре, я прикинуся, що вірю.
Греме, я лечу через дев'ять днів,
це все ускладнює,
а я зараз не хочу ніяких ускладнень.
Гаразд.
- А це хіба нічого не ускладнює? - Секс завжди все ускладнює.
Навіть якщо його не мати,
це якраз і ускладнює.
І тому краще його мати, кажуть.
Я зранку йду на роботу.
Обіцяю, що нескоро сп'яну гатитиму тобі в двері.
Будемо бачитись. Щось придумаємо, добре?
- Добре. - Добре.
Господи, як холодно.
- Привіт. - Привіт.
- Я невчасно? - Ні, заходьте.
- Як справи? - Добре. Все гаразд.
Бандероль лежала під брамою з містечка Лондон в Англії.
Один мій друг пише книжку, і я даю йому
ДЖАСПЕР БЛУМ
поради інколи.
- У вас гості? - Я відзначаю Хануку з друзями.
Ви встигли перейти в юдаїзм?
Ні. Мій сусід, оскільки я тут нікого не знаю,
захотів познайомити мене зі своїми друзями,
і це якось перейшло в свято Хануки.
- Може, теж зайдете? - Гаразд. Так.
Покручу дрейдл.
Гарно пахне.
Я вам скажу, що давно так добре не святкував Хануку.
Згода.
Я забагато випив кошерного вина, треба припинити.
Тобі більше не наливаємо.
Я сприймаю це серйозно, і це щира правда.
Він просто дивовижний. Не слухай їх. Вони все брешуть.
Добре, то ви кажете, що не були ловеласом.
Ніколи. Я оженився дуже рано.
Бо знайшов собі найкращу дівчину.
І мусив женитися, щоб іншим не дісталася.
Це правда.
Усі любили Маріон. У неї був гарний характер.
Що він сказав? У неї був великий зад?
Гарний характер.
Зад теж був непоганий.
І характер був. З неї я писав своїх героїнь.
А ти як, Майлзе? Ти, мабуть, ще той бабій.
Ні, панове, на жаль.
Я прихильник моногамії.
Зараз я зустрічаюся з красивою актрисою
вже п'ять місяців.
Не знаю, що вона в мені знайшла,
але я найщасливіший на світі.
Вона актриса? А де знімалася? Ми щось бачили?
Вона ще небагато знімалася, але...
А де вона сьогодні?
Дивися, напівмертвий, а про жінок питає.
Просто мені стало цікаво. Він тут. А вона де?
- Вона на зйомках у Нью-Мексико. - Гаразд.
Знімає незалежна студія. Шкода, що її немає.
- Повернеться через 10 днів. - Зате ти з нами.
- Дякую, Артуре. - Хлопці,
пора лишати молодих самих та вертатися до наших горщиків.
Нормане, коли гратимемо в карти?
- Зіграємо. Я подзвоню. - Тоді по руках.
Це був дивовижний вечір.
Знаєш, Артур Ебботт, мабуть, останній великий голлівудський
сценарист того покоління. Дякую.
Скільки ми вживаємо славетних фраз, написаних ним.
Я знаю. Він казав, що його друзі написали «Касабланку»,
а тоді він додав «мала» у фразу: «Оце дивлюся на тебе, мала».
Це цілком змінило рядок.
«Оце дивлюся на тебе, Ілсо». Виходить негарно.
Він скромний.
Дав довгий перелік старих фільмів, щоб я подивилася.
І всі сценарії не його. Я сьогодні два дивилася. Це щось неймовірне.
- Наступний подивимося разом. - Було б добре.
Добре.
- То я подзвоню. - Бувай.
Грудинка була шикарна, а мигдальні тістечка в шоколаді - насолода.
Гарно було в тебе.
Добре, вибач. Я не збирався цілувати тебе двічі,
ще й так затриматись на другому поцілунку.
- Не страшно. - Ого.
Погода просто ненормальна.
Аби тебе не завіяло!
«Я зараз не хочу ніяких ускладнень»? Господи, яка я буваю дурна!
- Аманда Вудс. - Заткнися!
Завжди відштовхує всіх чоловіків.
Змінитися вона може, та хіба вона цього хоче?
МІЛЛ-ХАУС
- Сюрприз. - Так і є.
- Привіт. - Привіт.
Оце сиділа вдома, робити нічого, я й згадала про тебе
і вирішила, що дрібні ускладнення нікому не шкодять,
а ще подумала, що це не ускладнення.
І ще прошу вибачення.
Я винна, що тебе сьогодні не запросила.
Я не розумію, що на мене найшло, та що б то не було,
я подумала, що просто...
Господи. Ти... Ти зараз не сам?
Ні, не сам.
- Вибач. - Не треба.
Я не повинна була... От біда.
Серйозно, не переживай за це.
Я така дурна.
Хто це, тату?
- «Тату»? - Так, я тато.
Амандо, це моя дочка Софі.
- Софі, це моя знайома Аманда. - Привіт.
Як справи?
- Добре, дякую. А в тебе? - Усе гаразд.
- Зайдете? - Ні, я просто...
- Привіт. - Ходи до мене.
- Татку, це хто? - Це Аманда.
Амандо, це моя молодша, Олівія.
Софі та Олівія.
Тату.
- Вибач, так. Заходь. - Заходьте.
Ой.
Добре.
Тату, можна нам гарячого шоколаду, будь ласка?
- Так. - Із зефіром?
Так.
- Тату, візьми її пальто. - Так.
- Можна я... - Так, дякую.
- Ти жонатий? Кажи швидко. - Ні.
- Ого. - Я знаю, перестаралася з одягом.
Ви схожі на мою Барбі.
Дякую.
Це для нас?
Так.
Окрім, вибачте, вина.
Ого. Що це?
Даруй, що я не згадував про це раніше.
Ти Р-О-З-Л-У-Ч-Е-Н-И-Й?
У-Д-І-В-Е-Ц-Ь.
Уже два роки.
Амандо, а ти часом не хочеш гарячого шоколаду?
Власне кажучи, страшенно хочу.
- Це тобі, Олівіє. - Дякую.
Олівіє, дмухай, бо гаряче.
Ти теж, Софі.
- У неї більше зефіру, ніж у мене. - Не більше. У кожної по п'ять.
- І тобі п'ять. - Дякую.
Одна, дві, три, чотири, п'ять.
Що? Щось на губах?
Дивися.
- Здоров. - Здоров.
- Привіт. - Дмухни на моє.
Дякую. Дуже вчасно.
- Тату, зроби містера Серветника. - Ні.
Ні, ми не робимо містера Серветника в товаристві.
- Зроби! Зроби, будь ласка! - Благаю.
Будь ласка. Гаразд, але швидко.
- Дякую. - На здоров'я. Показуй.
Гаразд.
- Амандо, позич серветку. - Гаразд.
Тримай, тату.
Так, передаси окуляри, коли вони будуть потрібні.
Амандо, вам сподобається.
Це так смішно. Я вам кажу, ви зі стільця впадете зі сміху.
Привіт.
Привіт, мене звати містер Серветник.
Здрастуйте, діти. Хто це? Хто ця незнайомка?
- Аманда. - Чому в неї такий смішний акцент?
- Аманда. - Так, та звідки ж вона?
Мені треба...
- Тепер закури! - Курю.
Ну ж бо.
Куріння шкідливе для здоров'я.
Амандо, знаєте що? У нас у дитячій є шатро.
- Показати? - Ні.
Аманда не заповзе у ваше шатро.
Ви не любите шатра?
Софі - Олівія
- Це серйозна штука. - Ви залізьте.
Ого!
- Ляжте. - Добре.
- Амандо, ляжте на мою подушку. - Дякую.
- Лягайте! - Не поводься як начальниця.
- Лягайте поруч зі мною. - Добре.
Дуже гарно.
Вибачте.
Це надзвичайно гарне шатро.
- Щось у ньому є, правда? - Воно затишне.
Так. Хто вирізав усі ці гарні зірки?
Ми.
Три мушкетери!
- Амандо? - Що?
- Гарно пахнете. - Невже?
Так. Я люблю парфуми, а він не дозволяє бризкатись.
Бо ти й так гарно пахнеш.
- Як і ти, до речі. - Дякую.
- Але я старша, і мені дозволено. - Точно.
- Гарні тіні для очей. - Дякую.
- І помада. - Дякую. Вона нова.
- Як називається? - Здається, «Ягідний поцілунок».
Так, «Ягідний поцілунок».
Ягідний поцілунок.
- Тобі личить. - Амандо.
Якщо захочете переночувати, то можна.
Зсунемо ліжка разом.
Вибач.
Це так приємно, що ви мене запрошуєте, але, може, іншим разом.
- Гаразд? - Так.
Молодчина.
У нас ніколи не ночують дорослі дівчата.
- Я знаю. - І це правильно.
Згодна.
Не уявляв, що дітям можна так сподобатися.
Вони чудові, Греме.
На лихо, Софі взяла на себе роль моєї захисниці.
Вона чудова, але я не люблю, коли вона про мене піклується.
А Олівія виросте справжньою красунею,
мушу визнати, це теж мені подобається.
Не розумію, чому ти мені не розповів про них.
Бо я зазвичай не розповідаю про них жінкам.
Але... Вийшло незручно,
бо це ти пропонував пообідати,
ближче познайомитись.
Ти це так подаєш, що мені аж соромно стало.
Твоя правда, але поки я з кимось добре не познайомлюся,
легше бути просто нормальним неодруженим хлопцем.
Бо це так складно - бути тим, ким я є.
Я тато-одинак. Я працюю. Я і мати, і батько.
Я читаю перед сном книжки про виховання й куховарство.
По вихідних я купую балетні спіднички. Я навчаюся шити.
Я містер Серветник! Я постійно перевантажений,
і тому мушу ділити життя на рубрики та категорії.
У минулі вихідні діти були у діда з бабою,
і коли їх немає, я радію,
що в мене не облиті гарячим шоколадом джинси.
Як при цьому з кимось зустрічатися,
а ще я побоююся, що інша людина
змінить нас, змінить наше життя.
Так.
Та оскільки я через тиждень їду,
я розумію, чому ти не казав. Трохи.
Я думав, буде важко
познайомити їх з людиною, яку я більше не побачу.
Правильно.
Бо я просто жінка, з якою ти раз займався сексом
і двічі спав.
Взагалі-то, я вважав, що це ти зі мною один раз займалася сексом
- і двічі спала. - От біда.
Я бачу, що ми вже все ускладнили.
Справді.
Я редактор з Лондона.
Ти вродлива режисер кінотрейлерів з Лос-Анджелесу.
Ми з різних світів.
У мене є корова на задньому дворі.
- У тебе є корова? - Так.
Я шию, і в мене є корова.
Як все це можна пов'язати?
Погано в'яжеться.
Отож-бо.
- Доброго ранку, Хесусе. - Доброго ранку.
- Санта-Анас? - Цей вітер надовго.
- Привіт, Марто. - Привіт, Айріс.
Здрастуйте.
- Доброго ранку. - Я полічив.
Дев'ять кінопрем'єр сьогодні.
Я пам'ятаю, коли дев'ять прем'єр бувало за місяць.
Зараз картинна має відбитися за перший тиждень, або це провал.
І це має сприяти появі шедеврів?
Артуре, ви завжди були такий невгамовний?
Ну, я, мабуть, трохи заспокоївся, але так.
Життя таке, що треба боротися.
Гаразд. Ваша пошта. Рахунки за газ, за телефон
а ще лист з гільдії сценаристів.
Ти дивишся ті фільми, що я порадив?
Так! Чудові. Айрін Данн фантастична.
- Характер. - Ще й який.
Артуре, ви не хочете відкрити листа, якого кинули у сміття?
Ні. Весь час пишуть про одне й те саме.
- А якщо це щось важливе? - Ні.
Хочуть вшанувати мене.
Вечір на мою честь. По-моєму, це жахливо.
Що ви таке говорите? Це ж просто чудово!
Тобі хотілося б виходити на сцену на ходунку, на вигляд років сто,
і бачити 11 йолопів, які приперлися на тебе подивитися?
Хай не думають. Я на це не куплюся.
То що там?
Можна?
«Вечір з Артуром Ебботтом.
Шановний містере Ебботт, ми намагалися зв'язатися з вами щодо...
Але й досі не одержали вашої відповіді.
...називається 'Вечір з Артуром Ебботтом'...
Цей вечір - данина вашим досягненням
у написанні сценаріїв та вашому видатному внеску
до професії сценаристів.
Це заслужена пошана».
Артуре, це дуже серйозно. І це відбудеться незабаром.
Слухайте. Я гадаю, що, трохи потренувавшись,
ви могли б вийти на сцену своїми ногами.
І... Може, я б пішла з вами,
скажімо, як ваша подружка.
Я взяв би тебе з радістю, моя люба, та я не піду.
І як ти пропонуєш повернутися у форму? Серйозно.
Легко.
Ви все робити добре. Майже дійшли.
Майже дійшли. Браво!
Тепер назад.
- Як ви? - Усе гаразд.
- Точно? - Я послизнувся.
- Алло? - Ти коли-небудь буваєш удома?
- О господи. Привіт. - Як справи?
- Чудово. Зустріла класного дядька. - Бачиш? А казала, ніколи.
- Який він? - Він приємний.
Мені добре, коли я з ним, а це для мене щось новеньке.
- А ще йому 90 років. - Та ну!
Він мій сусід. Точніше, сусід Аманди.
До речі, забіжи познайомся з нею.
- Я вже забігав. - Зараза.
Хтось дзвонить. Зачекай.
- Побудь тут. Я дуже хочу поговорити. - Авжеж.
- Алло? - Айріс, привіт, це Аманда.
- Як справи? Як ти там? - Усе просто чудово. А ти як?
Я в захваті. Зачекай секунду.
Брат на другій лінії.
- Грем? - Так. Ви ж знайомі.
- Так, познайомились. Як він? - Наче добре.
- Зачекаєш секунду? - Добре.
- Вибач. Це Аманда. - Як у неї справи?
- Як життя? - Вона питала, як у тебе.
- І що ти сказала? - Почекати.
- Я передзвоню тобі. - Я зачекаю, поки ви говорите.
- Справді? - Запитай, як вона.
Добре.
Брат питає, як справи.
Скажи, що нормально,
що я зараз вигулюю Чарлі в містечку.
- Що зараз робить він? - Не знаю.
- Спитати його? - Спитаю.
Зачекай, будь ласка.
Як ти міг займатися сексом із жінкою, яка зупинилася в моєму домі?
- Він тобі розказав? - О боже!
- О боже!
Я думала, що говорила з Гремом! Зачекай, будь-ласка.
Як соромно.
Як ти міг займатися сексом з Амандою?
Вона спитала мене: «Чи є в містечку чоловіки?»
Я запевнила, що нема.
А тоді ти з нею знайомишся й одразу лізеш у труси!
Я чую.
Паскудство! Нас, мабуть, роз'єднало. Амандо, мені так соромно.
- Можна я передзвоню? - Добре.
Добре.
Так, алло.
Це Майлз. Я невчасно?
Майлзе, привіт.
- Щось придумала на Святвечір? - Небагато,
але я збираюсь у відеосалон
- за фільмом зі списку Артура. - Візьмеш мене?
Із задоволенням.
Гей.
- Я взяв тобі смачний коктейль... - Привіт.
...та я не знав, ти хочеш малу
чи велику порцію. Тому я взяв обидві,
і ти можеш... Отже, ось тобі велика!
- Слухай, ти така гарна. - Дякую.
- Дуже гарна. - І почуваюся добре.
Я робила вправи з Артуром.
- Що? - Ні. Напевне, цікаві були вправи.
Вибач, намагаюся їх не уявляти.
Що ж, вправи не були шикарними, але спілкування... Припини сміятися!
- Розмови в нас просто казкові. - В це я охоче вірю.
Хочу спитати. Оце дивилася?
«Вогняні колісниці». Знаю.
Прекрасна музика Вангеліса. Він підніс електронну музику
на новий рівень. Складеш мені іспит.
А це «Водій міс Дейзі». Ганс. Дуже несподіваний.
Пам'ятаєш його?
Зухвало! Люблю.
- Я що, погано граю? - Ні.
- Гаразд. - Продовжуй.
Іноді, буває, я сам усвідомлюю, який я...
І скрадл-да
Тобі незручно Що я затіяв таку гру?
А що? Це не бібліотека. Можна голосно.
Дві ноти. І є розбійник.
ЩЕЛЕПИ
Не знаю, що й казати. Просто блиск.
Де ви пропали, Джо Дімаджіо?
ВИПУСКНИК
Ти знала, що це було написано для фільму?
- Музичне оформлення по суті. - Я не знала.
Скрізь упізнають.
О боже. Оцей бачила? Якось подивися цей фільм.
«Місія». Музика геніальна.
Вона йде з цілком іншого простору.
Це наче... Я не можу...
Пообіцяй, що візьмеш і подивишся.
- Вже беру. - Дякую.
Цей фільм мене змінив.
Що?
Меггі!
- Завжди закохуюся у поганих дівчат! - Ти ж не знав, що вона погана.
Я все знав.
Чи немає в тебе чогось трохи міцнішого?
Дякую. Зараз перефразую.
Чого мене до таких вабить, хоча й знаю, що вони погані?
Я випадково знаю відповідь. Бо ти сподіваєшся, що помиляєшся,
і щоразу, як вона підтверджує,
що нехороша, ти це ігноруєш,
а щоразу, як вона витримує іспит, вона тебе здобуває,
і ти перестаєш думати, що вона погана.
Точно.
А на додачу є ще одна пастка:
«Мені не віриться, що така дівчина
може бути зі мною».
Знаєш, що вона мені сьогодні сказала?
Що зйомки у Санта-Фе пройшли за два дні,
і відтоді вона весь час з отим,
тобто вона була у місті,
і коли я вранці дзвонив їй на мобільний,
і вона сказала: «За вікном іде сніг»,
вона була у Санта-Моніці.
Подивилася погоду в інтернеті.
І вони обоє реготали з мене.
А я їй
вчора різдвяний подарунок у Санта-Фе послав.
Чергу вистояв, щоб доставили вчасно.
- Розумію. - Класика жанру, так?
Не хочу псувати тобі Різдва.
- Не слухай мене. - Та нічого. Я люблю товариство.
Може, повечеряємо?
Як щодо різдвяних макаронів?
- Можна. - Послухай.
Я знаю, важко повірити, коли хтось кажу: «Я тебе розумію»,
але я якраз тебе розумію.
Бачиш, я
зустрічалася з хлопцем ще в Лондоні.
Ми працювали в одній газеті,
а потім з'ясувалося, що в нього є, інша дівчина, Сара,
з архіву на 19-му поверсі.
Виявилось, що він мене не кохає, як я думала.
Я хочу сказати,
що я справді розумію, як це - почуватися малою та незначною,
як може бути боляче на душі,
і не має значення, яка в тебе зачіска,
в який спортзал ходиш
і скільки шардоне випиваєш із подругами,
все одно щовечора в ліжку ти згадуєш прожитий день
і думаєш, де і як ти помилилася і де він тебе не так зрозумів.
І як ти могла подумати
на ту коротку мить, що ти щаслива?
Іноді ти навіть переконуєш себе, що він все зрозуміє
і повернеться.
І після цих мук, як би довго вони не тривали,
ти кудись поїдеш,
зустрінеш людей, які тебе шануватимуть,
і уламки твоєї душі знову повернуться на місце.
І весь той туман,
що затягував змарновані роки твого життя,
нарешті просто розвіється.
О чорт.
Тобі гірше, ніж мені.
От чого ти приїхала? Щоб забути його?
Так.
Це я ще у формі.
Це той тип, що прислав тобі свій роман?
Так. Я йому потрібна.
- То ви спілкуєтеся? - Увесь час.
Тобто не можеш його забути, це добре йому і паскудно тобі.
Бачиш, яке в тебе гарне життя проти мого?
Годі, ходімо. Я приготую макарони.
Це ж Святвечір. Вийдемо, сядемо в дворику,
розпалимо вогонь, наллємо шампанського
і відсвяткуємо, що ми молоді та живі.
Ти зі мною, Сімпкінс?
Майлзе.
- Ти надзвичайно добра людина. - Знаю.
Через те й страждаю.
Привіт.
Отже, ось вона.
Тема Артура.
Вважаю, вийшла добре.
Я серйозно. Я запишу її на диск.
Вона йому додаватиме впевненості, щоб вийти на сцену.
- Гаразд? - Так.
Ось так.
Я це вкрав?
- У Джона Вільямса. - Я це не написав? Чому?
- А тепер серйозно. - Гаразд.
- Граю. - Так.
Це вечір Артура.
Так? Зухвало.
Схоже на нього.
Я ще написав мелодію для тебе.
Серйозно?
Айріс, якби ти була мелодією.
Я узяв тільки гарні ноти.
Айріс живе по сусідству
З Артуром Він дудлі-ду
- А ще дудлі-ду - Скрудлі-ду
Скрудлі-ду? Я цього не знав.
Так.
- І фрудлі-ду - Фрудлі-ду
Ми обоє сказали «фрудлі».
Я вражений. Ти здібна. Дудлі-здібна.
Скрудлі-ду
Ти просто чудо.
Так. І така лажа.
Тобі хіба не треба їздити по роботі в Лондон?
У Лондон? Ніколи.
Нью-Йорк?
Не дуже, та це легше. Ти там часто буваєш?
Рідко.
Стосунки на відстані можуть бути міцними, кажуть.
Справді? Я не можу працювати, коли ще хтось є вдома.
То для тебе різні країни - це добре?
О боже.
Так.
Припустімо, що в нас так вийде.
Літаємо туди-сюди, скільки подужаємо.
Так. Це цілком можливо.
А тоді десь через півроку - стіна.
Бо я не зможу постійно відлучатися з роботи,
чи дівчатка будуть проти, що ти так часто зникаєш,
і з'явиться напруга.
Ми розуміємо, що нічого не вийде й починаємо сваритися,
бо не знаємо, що робити, і
після довгих ридань, з твого боку, звісно, по телефону ми...
- Дякую. - ...попрощаємось,
і це буде кінець.
Випадково нам вже не зустрітися.
А що залишиться?
Двоє нещасних спустошених людей.
- Або... - Дякую.
Або ми собі усвідомимо,
що ці минулі два тижні були прекрасні
і, мабуть, краще, ніж було, не буде,
і, мабуть, ми хочемо щось придумати,
бо це було добре й легко,
і те, що я відлітаю за чотири години, ще більше нас збуджує
і так хвилює.
Мабуть.
Скажу серйозно, ти вмієш пригнічувати як ніхто.
Я знаю.
- Я маю для тебе інший сценарій. - Добре.
Я закоханий у тебе.
Вибач мені цю тупу заяву,
це проблематичний факт, мабуть,
але я закоханий у тебе.
І я це відчуваю не тому, що ти їдеш,
і не тому, що добре таке відчувати,
до речі, справді добре, і не тому, що ти про це заговорила.
Я не зможу розв'язати цієї математики.
Я просто кохаю тебе.
Не віриться, скільки разів я це сказав.
Не думав, що знов таке відчуватиму,
тож це певний феномен.
І я розумію, що йду в комплекті,
троє за ціною одного.
І що мій комплект
насправді не такий вже й чудовий,
проте я нарешті знаю, чого я хочу, і це саме по собі диво.
А хочу я тебе.
Я не чекала почути: «Я тебе кохаю».
Не дивися на мене так.
Я шукаю відповідних слів.
Тож якщо очевидна відповідь не прийшла тобі в голову негайно,
може, ми...
Поговорімо про щось інше,
хоч би про те, який я тупий.
Я згадав, як ти обіцяла не закохуватися в мене.
Я, мабуть, неуважний.
Ти перший чоловік, який говорить стільки, як я,
та чи не міг би ти помовчати, будь ласка?
Скільки ще фільмів у його переліку?
Десь 15. Вони супер.
Як це я раніше не бачив фільм «Леді Єва»?
Барбара Стенвік блискуча.
- А яка вона впевнена в собі. - Сексуальна.
Дуже сексуальна. У всіх фільмах, що він мені порадив,
є сильна жінка.
Може, він хоче дещо сказати?
Вибач. Я торкнув сідниці.
Це випадково. Ненароком торкнувся.
Вибач.
- Змінимо тему. - Добре.
Артур питав, чи ти не напишеш слова до присвяченої йому мелодії.
- Що таке? Хто це? - Це Меггі.
Алло?
Привіт.
Нормально.
Зараз, Меггі, я зайнятий, не можу.
Я не знаю. О котрій ти там будеш?
Добре, приїду.
Ні, десь півгодини.
Може, трохи довше.
Так. Бувай.
Вона скучила.
От бачиш, уже й отямилася.
Хай несуть рахунок.
Ні. Не поспішай, я зачекаю.
Я поїла.
Але ж ти ще тунця не скуштувала.
Я наїлася, чесно.
Ти собі йди. Я розплачуся.
Я тебе чекатиму у гільдії сценаристів, якщо зможеш.
Я їду у Сілвер-лейк,
але спробую встигнути.
Я ж маю привезти музику.
Я дуже хочу там бути,
але не знаю, скільки піде часу.
Пробач.
Усе добре. Не переймайся.
- Удачі. - Дякую.
ДЖАСПЕР БЛУМ
Алло.
Джаспере, я якраз читаю твій текст.
Ні, я не забула, просто була зайнята.
Це неправда. Я збиралася тобі подзвонити...
Який ще сюрприз?
Ні, я не бачу ні коробки, нічого.
Так, впевнена.
Стривай, гляну в кухні.
Ні, немає й тут.
Піду перевірю коло брами. Так.
А коли ти його вислав?
Я знайшов твій різдвяний подарунок.
- Цей дім тобі личить. - Звісно.
Ні, серйозно.
То ти нарешті глянеш на мене чи ні?
Агов.
Я прилетів, бо мусив тебе побачити.
Мусив.
Джаспере, я цього геть не розумію.
Тобто я була поряд із тобою три роки.
Пригадуєш, як у нас нічого не клеїлось?
Ти ж сам казав,
що ми ні в чому не підходимо одне одному.
І тому в нас нічого не клеїться.
Я такого не пригадую.
Але мені стало погано, коли ти поїхала,
а ще я більше не дивився електронної пошти.
Я казився, що від тебе не було звісток.
Я не хочу тебе втрачати.
Втрачати?
Я просто заплуталася.
Іди сюди.
Я облажалася.
Майлзе, ти хіба ніколи не лажав? Я помилилася.
Я була дурна й імпульсивна.
Він не такий, як я думала,
а потім я почала думати про тебе,
бажати та сподіватися, що ти пробачиш мені.
То як, Майлзе? Пробачиш мені?
Знаєш, що я подумав?
Як повернемося у Лондон, можна буде кудись разом утекти.
Може, у Венецію. Нам би у Венеції було добре.
Ти серйозно кажеш?
Ти справді цього хочеш?
Люба, я пролетів півсвіту, тільки щоб тебе побачити.
Але це не зовсім відповідь на моє питання.
Хіба ти більше не з Сарою?
Ти про це хотів сказати?
Якби ти тільки знала, як мені через це погано на душі.
Добре, спробую перекласти.
Отже, ти заручений та оженишся?
- Так, але... Тобто... - О господи.
Я мало не влипла.
Я не думала, що зможу це взагалі колись сказати,
але я думаю, ти був правий щодо нас.
Ми одне з одним не клеїмось.
- Ти це несерйозно. - Уяви собі, серйозно,
я спізнилася з цими словами на три роки,
та все одно я їх скажу.
Джаспере... Стривай, скажу при світлі.
Джаспере,
- ти до мене нормально не ставився. - Мала...
Цить.
Ти розбив мені серце
й поводився, наче я в усьому винна,
наче я не так усе розуміла,
а я була надто закохана, щоб на тебе сердитись,
і мовчки мучилася роками!
Ти приперся сюди на моє улюблене різдвяне свято
і заявляєш, що не хочеш мене втрачати,
хоч от-от оженишся на іншій,
та я нарешті смію сказати:
все, кінець.
Ці... Збочені отруйні стосунки між нами
закінчились.
Я перестала нарешті тебе кохати.
Я починаю нове життя.
- І тебе в ньому ніколи не буде. - Люба...
Зараз я маю їхати у важливих справах,
а ти котися звідси геть.
- Негайно! - Що це на тебе найшло?
Я не знаю.
Та думаю, це проявилося щось, трохи схоже на характер.
Айріс, ти розкішна.
Дякую. Мушу сказати, ви теж.
Краватка в мене рівна? Я їх 15 років не носив.
Бездоганно.
Х'юго Босс гарний костюм пошив.
Я щось для тебе маю.
Ой.
Вибач мені. Коли я ходив на побачення, так було заведено.
Який гарний.
Якщо це старомодно чи тобі не личить,
то не чіпляй.
Дуже личить.
Я все життя любила старомодне.
- Гарно сказано. - Це все ваші фільми.
Ходімо.
Хай ця ганьба скоріше мине.
- Містере Ебботт? - Так, сер.
Вас усі чекають.
Прошу.
Леді та джентльмени, містер Артур Ебботт.
Вітаю.
- Чудово виглядаєте. - Ви також.
Дуже дякую.
Я вам допоможу, містере Ебботт.
Ідіть. Я так вами пишаюся.
Я вийду.
Старий мов рок-зірка.
Привіт.
Вибач, що спізнився. Розборки з Меггі забрали час,
але тепер уже все, капут, кінець.
Ти така гарна.
Дякую.
Я приголомшений,
що зумів вилізти на ці сходи.
Я приїхав у Голлівуд 60 років тому
і негайно закохався у кінематограф,
ця любовна інтрига тривала все життя.
Коли я прибув у це місто мішури,
тут іще не було синеплексів чи мультиплексів,
не чули тут слів «блокбастер» чи «DVD».
Я тут з'явився до того, як корпорації скупили всі студії,
до того, як у фільмах з'явилися спецефекти,
і вже точно до того, як касові збори почали повідомляти,
наче бейсбольний рахунок у новинах.
Він просто фантастичний.
- Айріс. - Так.
Що робиш на Новий рік?
Я на Новий рік повертаюся в Англію.
Знаєш, я не був в Англії. Я не бував у Європі.
Ні?
Якщо я приїду, зустрінеш зі мною Новий рік?
З радістю.
Гаразд, ще більшої події
з мого від'їзду ми вже не зробимо.
Не зробимо.
Це не значить, що ми не будемо спілкуватися імейлами...
- Жодних правил. - Жодних.
Тож зараз я поцілую тебе вже вкотре
і скажу: «Побачимося».
Побачимося.
Бережи себе.
Добре пройшла відпустка?
Так.
Чудово.
Найкраща відпустка в житті.
Амандо Вудс, із поверненням.
Повертайте.
Повертайте та їдьте назад, будь ласка.
- Ви щось забули? - Так.
Ви можете їхати швидше?
Сільські дороги підступні. Швидше не можна.
Тоді ставайте.
Мадам.
Греме!
Знаєш, я тут подумала,
навіщо мені взагалі їхати до Нового року?
У цьому немає ніякого сенсу.
Тобто ти мене наче не запросив,
але ти казав, що кохаєш,
тож хай це буде побачення, якщо згоден.
Свято в дівочій компанії.
Годиться.
Привіт.
Ти така гарна, тобою можна прикрасити верхівку ялинки.
Софі, поцілунок.
Ходімо розкажеш про різдвяні подарунки.
Ходи посидь із Майлзом.
Ти знаєш, хто це.
Сонечко.
Це дивовижно.
Повірити не можу, що він приїхав. Він просто супер.
Я ніколи не бачив тебе такою щасливою.
- Я кидаю тобі виклик. - Тобі?
Так.
- Так! - Так!
- З Новим роком! - З Новим роком!
- З Новим роком усіх!
Переклад: Сергій Волоконецький