Seděl jsem se svým kamarádem Arturem Kornblumem v restauraci.
Byla to kavárna Horn & Hardart.
Vtom vešla tahle krásná dívka a já jsem se otočil k Arturovi
a řekl jsem: "Arture, vidíš tu dívku? S tou se ožením."
A za 14 dní jsme se brali.
A po více než 50 letech jsme pořád spolu.
Chicagská univerzita - 1977
- Miluji tě. - Miluji tě.
Ahoj, Sally. Sally, tohle je Harry Burns.
- Harry, tohle je Sally Albrightová. - Těší mě.
- Chceš řídit jako první? - Už tam sedíš, tak začni.
Kufr je otevřený.
- Zavolej mi. - Zavolám ti hned, jak tam dojedu.
- Zavolej mi už cestou. - Zavolám ti ještě dříve.
- Miluji tě. - Miluji tě.
Promiňte.
- Už teď se mi stýská. Stýská se mi. - Taky se mi stýská.
- Sbohem. - Sbohem.
Mám to spočítané. Cesta trvá 18 hodin, takže je to šestkrát po třech hodinách.
Případně to můžeme rozdělit po kilometrech.
Tamhle za stínítkem je mapa,
na které jsem označila místa, kde bychom se mohli střídat.
Hrozny?
Ne. Nerada jím mezi jídlem.
Stáhnu okénko.
Proč mi nevyprávíš svůj životní příběh?
- Můj životní příběh? - Musíme zabít 18 hodin do New Yorku.
To by nevystačilo ani do Chicaga. Nic jsem zatím neprožila.
- Proto jedu do New Yorku. - Abys tam něco prožila?
- Ano. - Co například?
Například budu studovat novinařinu.
Abys mohla psát o věcech, které se přihodí jiným lidem.
- To je jeden úhel pohledu. - A co když se nic nestane.
Co když nikoho nepotkáš, nikdy z tebe nic nebude, pak umřeš
a nikdo si toho 14 dní nevšimne, dokud se zápach nedostane až do chodby.
- Amanda říkala, že máš temné stránky. - Ty ji na mně upoutaly.
- Tvoje temné stránky? - Jasně. Ty snad nemáš temné stránky?
Já vím, ty zřejmě děláš nad "i" místo teček srdíčka.
Mám tolik temných stránek jako každý druhý.
Vážně? Když si koupím novou knihu, tak nejdříve přečtu poslední stránku.
Kdybych umřel, než ji dočtu, aspoň budu vědět, jak dopadla.
To je jedna z mých temných stránek.
To neznamená, že jsi hlubokomyslný. Ano, jsem v podstatě šťastný člověk.
- To já taky. - Nevidím na tom nic špatného.
Ne, snažíš se jen, abys byla šťastná. Myslíš někdy na smrt?
- Ano. - Samozřejmě. Přelétavá myšlenka,
která se vznáší ve světlíku tvé duše. To já tím trávím celé dny.
A proto jsi snad lepší člověk?
Podívej, až dojde k nějakému průseru, já na něho budu připravený, ale ty ne.
Mezitím si budeš ničit celý život tím, že na něho budeš čekat.
- Nemáš pravdu. - Mám pravdu. On chce, aby odjela.
- Proto ji posadí do letadla. - Ale ona sama nechce zůstat.
To víš, že chce. Ty bys nebyla raději s Bogartem než s tím druhým mužským?
Nechci strávit celý život v Casablance
provdaná za majitele baru.
Tobě se to možná zdá snobské, ale mně ne.
- Raději bys žila vdaná bez lásky ... - Jako první dáma Československa.
... než s člověkem, se kterým jsi prožila nejlepší sex v životě,
a to jen proto, že je majitelem baru a nedělá nic jiného?
Ano.
A totéž by udělala každá rozumně uvažující žena. Ženy jsou praktické,
dokonce i Ingrid Bergmanová, a proto taky na konci filmu nasedá do letadla.
Chápu.
- Co? Co? - Nic.
- Co? - Zapomeň na to.
- Na co? - Na tom nezáleží.
Ne, řekni mi to.
Zřejmě jsi ještě neměla báječný sex.
- Stůl pro dva, prosím. - Tamhle je.
- Ale měla. - Ne, neměla.
Čirou náhodou jsem měla spoustu prima sexu.
S kým?
- Cože? - S kým jsi měla ten báječný sex?
To ti nebudu vykládat.
Fajn. Tak mi to nevykládej.
- Se Shelem Gordonem. - Shelem. Sheldonem?
Ne. Ne, se Sheldonem jsi neměla báječný sex.
- Ale měla. - Ne, neměla.
Sheldon ti může spočítat daně. Nebo ti může vyčistit kořenový kanálek zubu.
Ale souložení není Sheldonova silná stránka. To je tím jménem.
"Udělej mi to, Sheldone." "Jsi zvíře, Sheldone." "Obskoč mě, Sheldone."
- To prostě nejde. - Dobrý den.
- Tak co si dáte? - Já si dám číslo tři.
Salát šéfkuchaře s olejem a octem zvlášť. A jablečný koláč se zmrzlinou.
Šéfkuchař a koláč se zmrzlinou.
Ale koláč chci ohřát a zmrzlinu chci zvlášť.
Dala bych si jahody, pokud je máte. Jestli ne, tak šlehačku, ale pravou.
Jestli je z plechovky, tak nic.
- Ani ten koláč? - Ne, jen koláč, ale pak ne ohřátý.
- Co je? - Nic. Nic.
- Proč ses rozešla se Sheldonem? - Jak víš, že jsme se rozešli?
Jinak bys nebyla se mnou. Byla bys se Shelem a jeho zázračným pérem.
Tak zaprvé, nejsem s tebou.
A zadruhé, proč jsme se rozešli, tě vůbec nemusí zajímat.
Máš pravdu, máš pravdu. Nechci to vědět.
On totiž žárlil a já jsem nosila tamty kalhotky s názvy dnů.
Obávám se, že musí rozhodnout porota.
- Kalhotky s názvy dnů? - Ano.
Byly na nich názvy dnů a mně připadaly legrační.
Jednoho dne mi Sheldon povídá: "Nikdy nenosíš neděli."
Začne být strašně podezíravý. Kde jsem nechala neděli?
Tak jsem mu to řekla a on mi nevěřil.
- Co? - Že neděli vůbec nevyrábějí.
- Proč ne? - Kvůli Bohu.
Okej, takže 15 % z mého podílu je 90.
6,90 dolarů.
Řekněme sedm.
Co je?
Mám něco na obličeji?
Jsi velice přitažlivá.
Díky.
Amanda mi nikdy neřekla, jak jsi přitažlivá.
Třeba si nemyslí, že jsem přitažlivá.
Podle mě to není věc názoru. Empiricky vzato jsi přitažlivá.
Amanda je moje kamarádka.
No a?
- A ty s ní chodíš. - No a?
A teď mi tady děláš návrhy!
Ne, nedělám.
Co je?
Copak muž nemůže říct ženě, že je přitažlivá, aniž by jí dělal návrhy?
Dobře, dobře.
Řekněme tedy čistě teoreticky, že to byl určitý návrh.
A co s ním mám podle tebe dělat? Beru ho nazpět, okej? Beru ho nazpět.
Ty ho nemůžeš vzít nazpět.
- Proč ne? - Protože už je venku.
Co tedy budeme dělat? Zavolej policajty, protože už je venku.
Prostě to nech plavat.
- Okej? - Fajn. "Nech to plavat." Moje řeč.
Taky vždycky říkám: "Nech to plavat."
Chceš strávit noc v motelu?
- Vidíš? Nenechal jsem to plavat. - Harry.
Řekl jsem, že to nechám plavat, ale neudělal jsem to.
- Harry. - Co?
Budeme jen kamarádi, okej?
Fajn, kamarádi. To je nejlepší.
Uvědomuješ si, že by z nás nikdy nemohli být kamarádi?
- Proč ne? - Myslím tím,
a není to milostný návrh v žádném směru, podobě nebo formě,
že muži a ženy nemohou být kamarádi, protože se mezi ně vždy zaplete sex.
To není pravda. Mám řadu kamarádů a sex přitom nehraje žádnou roli.
- Nemáš. - Ale mám.
To si jenom myslíš.
Ty tvrdíš, že s nimi mám sex, aniž bych o tom věděla?
To ne, ale všichni chtějí mít sex s tebou.
- Nechtějí. - Ale chtějí.
Jak to víš?
Žádný muž nemůže mít za kamarádku ženu, kterou považuje za přitažlivou.
Neustále s ní chce mít sex.
Tak ty říkáš, že muž může kamarádit jen se ženami, které ho nepřitahují.
Ne, protože i ty chce přefiknout.
A co když žádný sex nechtějí?
To je jedno. Jak je sex jednou venku, kamarádství je odsouzené k záhubě.
- Myslím, že my dva nebudeme kamarádi. - Asi ne.
To je škoda.
Byl jsi jediný člověk, kterého jsem v New Yorku znala.
- Díky za svezení. - Ano. Bylo to zajímavé.
- Jsem rád, že jsem tě poznal. - Ano.
- No, tak ti přeji prima život. - Já tobě taky.
- Zamilovali jsme se na střední škole. - Ano, byla to studentská láska.
Ale po prvním ročníku se jeho rodiče odstěhovali pryč.
- Nikdy jsem však na ni nezapomněl. - Nikdy na mě nezapomněl.
Ne, její tvář se mi vryla do paměti.
A po 34 letech, když jsem šel po Broadwayi,
vyšla z Toffenetiho restaurace.
Podívali jsme se na sebe
a připadlo nám, že mezitím neuplynul snad ani jediný den.
Byla stejně krásná, jako když jí bylo šestnáct.
Byl naprosto stejný.
Vypadal úplně stejně.
O pět let později
Joe. Napadlo mě, že to jsi ty. Hned jsem si myslel, že to jsi ty.
- Harry Burns. - Harry. Jak se vede?
- Dobře. A tobě? - Fajn. Vede se mi fajn.
Šel jsem jen tak kolem a napadlo mě, že to jsi ty.
Ano, byl jsem to já.
- Ještě děláš u státního návladního? - Ne, jsem teď na opačné straně. A ty?
Pracuji u jedné malé firmy. Děláme politické konzultace. Je to prima.
Harry, tohle je Sally Albrightová. Harry Burns.
Harry a já jsme kdysi bydleli jsme ve stejném domě.
No, musím stihnout letadlo. Jsem rád, že jsem tě zase viděl, Joe. Ahoj.
Zaplať pánbů, že mě nepoznal. Před pěti lety jsem s ním jela do New Yorku
a byla to ta nejdelší noc mého života.
- Co se stalo? - Dělal mi návrhy. Řekla jsem mu ne.
Chodil tehdy s mojí kamarádkou.
Proboha. Nemůžu si vzpomenout, jak se jmenovala.
Nic si se mnou nezačínej. Je mi 26 a nepamatuji si jméno dívky,
která byla tak dobrá kamarádka, že jsem si nic nezačala s jejím klukem.
- Tak co se stalo? - Kdy?
Když jsi mu na ten návrh řekla ne.
Řekla jsem, že bychom mohli být pouze kamarádi.
A tohle si pamatuji. Řekl, že muži a ženy nikdy nemohou být jen kamarádi.
Myslíš, že je to pravda?
Ne.
Máš nějaké přítelkyně, pouze přítelkyně?
Ne.
Ale nějakou si seženu, když to je pro tebe tak důležité.
Amanda Reeseová.
Tak se jmenovala. Zaplať pánbů.
Bude se mi stýskat. Miluji tě.
- Opravdu? - Ano.
Miluji tě.
- Co si dáte k pití? - Nic, děkuji.
- Máte nějakou Krvavou Marii? - Ano.
Ne, moment. Chci to takhle. Obyčejnou rajčatovou šťávu do tří čtvrtin,
pak přidejte kapku Krvavé Marie, jenom kapku, a plátek citronu zvlášť.
Chicagská univerzita, že?
- Ano. - Byla jsi takhle pěkná už na univerzitě?
- Ne. - Měli jsme někdy ...?
Ne. Ne.
Jeli jsme spolu po promoci autem ze Chicaga do New Yorku.
- Chtěli byste sedět spolu? - Fajn. Díky.
Byla jsi velká kamarádka ...
Amandy. Nechápu, že si nepamatuješ, jak se jmenovala.
Co tím chceš říct? To víš, že si to pamatuji. Amanda Riceová.
- Reeseová. - Reeseová, správně. Co se s ní stalo?
- Nemám tušení. - Ty nemáš tušení?
Byly jste tak dobré kamarádky. Proto jsme taky spolu nic neměli.
- Chodil jsi s ní. - Stálo to za to?
Taková oběť kvůli kamarádce, se kterou se už nescházíš?
Harry, možná mi to nebudeš věřit,
ale to, že jsem s tebou nespala, jsem nikdy nepovažovala za oběť.
V pořádku. Zcela v pořádku.
- Chtěla ses stát gymnastkou. - Novinářkou.
- Vždyť jsem to povídal. No a? - Je ze mě novinářka. Pracuji v News.
Prima. A chodíš s Joem.
No to je báječné. Opravdu báječné.
Jak dlouho jste spolu - tři týdny?
- Měsíc. Jak to víš? - Když někoho vezmeš na letiště,
tak je to počátek vztahu. Proto to nikdy na začátku nedělám.
- Proč? - Protože život jde dále
a ty ho tam jednou nevezmeš. Nechtěl bych, aby mně někdo řekl:
"Jak to, že už mě nebereš se sebou na letiště?"
To je úžasné. Vypadáš normálně, ale ve skutečnosti jsi Anděl smrti.
Vezmeš si ho?
Známe se teprve měsíc a nechceme se teď hned brát.
Já se budu ženit.
Vážně?
- Vážně? - Ano.
- Kdo je to? - Helen Hillsonová. Nechá si své jméno.
- Tak ty se budeš ženit. - Ano.
Co je na tom k smíchu?
Je to od tebe tak strašně optimistické, Harry.
To by ses divila, co s tebou dokáže bláznivá láska udělat.
No to je fantastické. Jsem ráda, že si začínáš užívat života.
Ano. A navíc dospěješ k určitému bodu, kdy tě to všechno přestane bavit.
- Co všechno? - Celý ten "mládenecký život".
Někoho potkáš, dáte si bezpečný oběd a rozhodnete se, že si dáte i večeři.
Pak si jdete zatancovat, předvedeš jí bělošský taneček,
potom zajdete k ní, máte spolu sex, a víš, co se pak člověku honí hlavou?
"Jak dlouho ji musím držet v náručí, než se budu moct vydat domů?
Stačí 30 sekund?"
Tak takhle ty uvažuješ? Vážně?
Jasně. Všichni muži tak uvažují.
Co ty? Jak dlouho chceš, aby tě objímal? Celou noc, že?
V tom je celý problém. Tvůj problém je něco mezi 30 sekundami a celou nocí.
- Já žádný problém nemám. - Ale máš.
- Zůstáváš tady přes noc? - Ano.
Chtěla bys zajít na večeři? Jen jako kamarádi.
Ty přece nevěříš, že muži a ženy mohou být jen kamarádi.
- Kdy jsem něco takového řekl? - Cestou do New Yorku.
Ne, ne, ne, to jsem nikdy neřekl.
Ano, je to pravda. Nemohou být kamarádi.
Pokud už oba někoho nemají. Pak mohou. Doplňuji předchozí pravidlo.
Mají-li dva lidé určité závazky, pak se tlak možného zapletení zruší.
Ale to taky nejde. Člověk, se kterým chodíš, nedokáže pochopit,
proč se potřebuješ s někým kamarádit,
protože to pak vypadá, že ve vašem vztahu něco chybí.
A když řekneš: "Ne, nic nechybí", tak tě člověk, se kterým chodíš,
obviní, že tě přitahuje osoba, se kterou jenom kamarádíš,
což je zřejmě pravda. No tak, přiznejme si to.
A zpět k našemu pravidlu před opravou:
Muži a ženy nemohou být kamarádi. Co to znamená pro nás dva?
- Harry. - Co?
Sbohem.
Okej.
Zkrátka se zastavím. Nechám tě jít napřed.
Vzali jsme se před 40 lety.
Byli jsme spolu tři roky, rozvedli jsme se. Pak jsem si vzal Marjorie.
- Nejprve jsi žil s Barbarou. - Správně, s Barbarou.
Ale Barbaru jsem si nevzal. Oženil jsem se s Marjorie.
- Potom ses rozvedl. - Správně. Pak jsem se oženil s Katie.
Další rozvod.
O pár roku později, na pohřbu Eddieho Collecia, jsem potkal ji.
Byl jsem tam s jednou dívkou, už si ji nepamatuji.
- S Robertou. - Správně, s Robertou.
Ale měl jsem oči jen pro tebe.
Vzpomínám si, že jsem k ní nenápadně přišel a řekl jsem ...
- Co jsem to vlastně řekl? - Řekl jsi: "Co děláš potom?"
Ano. Pustil jsem Robertu k vodě, zašli jsme na kafe a za měsíc jsme se brali.
Na den přesně 35 let po naší první svatbě.
- A tak jsem mu prošacovala kapsy. - Proč?
O pět let později
Právě si koupili stůl do obýváku. Jeho žena utratila 1 600 dolarů za stůl.
- Kde? - Nejde o to kde, Alice.
Jde o to, že on od ní nikdy neodejde.
Nemáš nějaké novinky? Tohle přece víš už dva roky.
Máš pravdu. Já vím, že máš pravdu.
Proč si nenajdeš svobodného? Před svatbou jsem znala fajn svobodné muže.
Nějací být musí. Sally si taky jednoho našla.
Sally dostala posledního dobrého muže.
- Rozešli jsme se s Joem. - Cože?
- Kdy? - V pondělí.
- Ty sis to nechala tři dny pro sebe? - Joe je k mání?
Proboha, Marie, copak jsi tak necitlivá? Sally je zřejmě rozrušená.
Nejsem rozrušená. Odcizovali jsme se už delší dobu.
Ale byli jste přece pár.
Měla jsi s kým všude chodit. Měla jsi rande na státní svátek.
Řekla jsem si: "Zasloužíš si něco víc. Je ti 31 ..."
- A hodiny ti už odtikávají. - Ne, ty začnou odtikávat až po 36.
Bože, snášíš to tak dobře.
Měla jsem pár dní na to, abych si zvykla, a je mi okej.
Dobře. Takže jsi připravená.
- Ale Marie! - Jak se to podle tebe dělá jinak?
Mám perfektního chlápka. Mně se nezdá přitažlivý, ale tobě možná ano.
Sally u mužů nevadí větší brada.
- Marie, ještě nejsem připravená. - Říkala jsi, že ses z toho už dostala.
Dostala, ale ještě držím smutek.
- Kdo je to? - Alex Anderson.
S tím jsi mě dávala dohromady před šesti lety.
Promiň, proboha.
Dobře, tak moment. Tady je další.
- Ken Darman. - Ten už je více než rok ženatý.
Vážně?
Ženatý.
- Počkej, tady mám dalšího. - Podívej, nemá cenu chodit s někým,
kdo by se mi možná líbil, kdybych ho potkala ve správnou chvíli,
ale kdo by teď pro mě byl chlap sotva na přechodnou dobu.
Okej, ale nečekej moc dlouho. Vzpomínáš, jak to bylo s Davidem Warsawem?
Když ho opustila žena, všichni říkali: "Dejte mu čas. Nespěchejte na něho."
A on za půl roku umřel.
Chceš tím říct, abych se rychle vdala, kdyby měl náhodou umřít?
Aspoň bys mohla říkat, že jsi byla vdaná.
Někde na tebe čeká ten správný mužský. Jak ho nepopadneš ty, popadne ho jiná,
a ty budeš žít pořád s představou, že si tvého manžela vzala jiná žena.
Deset. Start.
- Kdy se to stalo? - V pátek. Helen přišla z práce
a řekla: "Nevím, jestli chci zůstat vdaná."
Jakoby to byla instituce. Nic osobního, prostě něco, o čem jen tak uvažovala.
Zachoval jsem klid a povídám: "Proč si to nerozmyslíme? Nežeň se do ničeho."
- Ano, správně. - Druhý den řekla, že o tom uvažovala.
A že chce odluku na zkoušku. Že to zkrátka chce vyzkoušet.
Ale že můžeme dále chodit na rande, jako by tohle zmírnilo tu ránu.
Oženil jsem se, abych přestal randit, takže randění není žádný stimul,
protože nejde o to randit s vlastní ženou, která by tě měla milovat.
Tohle jsem jí povídal a vtom mě napadlo, už mě možná nemiluje.
A tak jí povídám: "Ty už mě nemiluješ?"
A víš, co ona na to? "Nevím, jestli jsem tě vůbec někdy milovala."
To je drsné. Z toho se člověk jen tak nevzpamatuje.
- Díky, Jessi. - Jsem spisovatel. Vyznám se v dialogu.
Tohle je obzvlášť drsné.
Pak mi povídá, že někdo z jejich kanceláře odjíždí do Jižní Ameriky
a že by si mohla pronajmout jeho byt. Nemůžu tomu uvěřit. Vtom někdo zvoní.
"Můžu si pronajmout jeho byt", tahle slova visí ve vzduchu jako bublina.
- Jako v komiksu. - Správně.
A tak jdu otevřít a za dveřmi jsou stěhováci. Začínám být podezíravý.
Povídám: "Helen, kdy jsi objednala ty stěhováky?" Ona nic.
Tak se ptám stěhováků: "Kdy si vás objednala?"
Jsou to tři obrovští chlapi. Jeden má triko s nápisem "Neser se do pana Nuly".
A tak povídám: "Helen, kdy jsi to zařizovala?" A ona na to: "Před týdnem."
Ptám se jí: "Ty jsi to věděla celý týden a nic jsi mi neřekla?"
A ona povídá: "Nechtěla jsem ti kazit narozeniny."
Pan Nula věděl, že se rozvádíš o týden dříve než ty?
- Pan Nula to věděl. - To je neuvěřitelné.
- A to jsem ti ještě neřekl to nejhorší. - Co muže být horší než pan Nula?
To všechno je lež.
Je zamilovaná do jiného mužského. Nějakého daňového advokáta.
- Nastěhovala se k němu. - Jak jsi to zjistil?
Sledoval jsem ji. Stál jsem před jeho domem.
- To je tak ponižující. - To mi povídej.
A víš co, já jsem to věděl. Věděl jsem, že i když jsme šťastní, je to jen iluze.
A že mě jednoho dne kopne do prdele.
Manželství se nerozpadají kvůli nevěře. To je symptom, že něco není v pořádku.
Vážně? No tak tenhle symptom mi šoustá manželku.
Úplně náhodou jsem viděla jeho účtenku z American Express.
Co má znamenat to "úplně náhodou"?
No, holil se a tu účtenku měl v aktovce.
Co kdyby vyšel z koupelny a uviděl tě?
Ty nechápeš, o co jde. Povídám ti, co jsem zjistila.
Právě utratil 120 dolarů za noční košili pro svou ženu.
- Myslím, že od ní nikdy neodejde. - To si myslí každý.
Máš pravdu, máš pravdu. Vím, že máš pravdu.
Někdo na tebe zírá z Rozvoje osobnosti.
Toho znám. Ten by se ti líbil. Je ženatý.
- Kdo je to? - Harry Burns. Politický konzultant.
Je milý.
- Ty si myslíš, že je milý? - Jak víš, že je ženatý?
Když jsem ho viděla naposledy, tak se měl ženit.
- Kdy to bylo? - Před šesti lety.
Takže už možná zase není ženatý.
Navíc je odporný.
Jako ve filmu Zmizelá dáma, když říká: "Jste ten nejodpornější muž" ...
- Ten nejnesnesitelnější. - ... a pak se do sebe šíleně zamilují.
- A taky si mě nikdy nepamatuje. - Sally Albrightová.
- Ahoj, Harry. - Myslel jsem, že jsi to ty.
Jsem to já. Tohle je Marie.
To byla Marie.
- Jak se máš? - Fajn.
- Jak se má Joe? - Fajn.
Slyšela jsem, že se má fajn.
- Ty už s Joem nechodíš? - Právě jsme se rozešli.
To je mi líto. To je zlé.
Ano, však to znáš.
Ano.
Takže ...
- Co ty? - Mně je fajn.
A co manželský život?
Rozvádím se.
To je mi líto. To je mi vážně líto.
Ano, ale co naděláš?
Co se mezi vámi stalo?
Když jsme já a Joe začali spolu chodit, chtěli jsme oba totéž.
Nechtěli jsme se brát, protože kdykoli se někteří naši známí vzali,
zničilo to jejich vztah. Prakticky už nikdy potom neměli sex.
Vážně. Je to jedno z těch tajemství, které ti nikdo neprozradí.
Sedávala jsem s kamarádkami, které mají děti. No, s jednou kamarádkou, s Alicí,
a ta si mi stěžovala, že už to s Garym vůbec nedělají.
Vlastně si ani nestěžovala. Řekla to naprosto věcně.
Řekla, že jsou vzhůru celou noc, že jsou oba pořád unavení
a že jim děcka sebraly veškeré sexuální choutky, které měli.
Říkali jsme si s Joem: "My máme takovou kliku, že máme tenhle nádherný vztah."
Můžeme mít sex na podlaze v kuchyni a nemusíme se bát, že tam přijdou děcka.
Můžeme se kdykoli najednou rozhodnout, že si zaletíme do Říma.
A pak jsem si jedno odpoledne vzala Alicinu holčičku, které jsem slíbila,
že ji vezmu do cirkusu. V taxíku jsme si hrály na vyzvědače.
"Vidím schránku", "Vidím lampu".
Pak se podívala z okna a uviděla tam nějakého muže se ženou
a se dvěma dětmi, a ten muž nesl jedno z dětí na ramenou.
A řekla: "Vidím rodinu."
A já jsem se rozbrečela. Víš, zkrátka jsem začala brečet.
Přišla jsem domu a povídám: "Joe, jde o to,
že jsme se ještě nikdy nerozhodli najednou letět do Říma."
A podlaha v kuchyni?
Ani jednou. Jsou tam ty hrozně studené a tvrdé mexické dlaždice.
Zkrátka a dobře,
dlouho jsme to rozebírali. Řekla jsem: "Tohle chci", a on na to: "Ale já ne".
A já: "Tak si myslím, že je mezi námi konec." A on odešel.
A je zajímavé, že se cítím opravdu prima.
Vyrovnala jsem se s tím. Vážně jsem se s tím vyrovnala.
A tím to pro něho haslo. Bylo to maximum, co dokázal dát.
A já jsem čím dál tím více přesvědčená, že jsem udělala dobře.
Páni, zní to opravdu zdravě.
Ano.
- Aspoň mám byt. - To mi říká každý.
Ale vážně, co je tak těžkého na tom najít byt? Stačí číst smuteční oznámení.
Zjistíš, kdo umřel, zajdeš do toho domu a dáš vrátnému spropitné.
Bylo by jednodušší zkombinovat nekrology s nemovitostmi.
Jako: "Zesnulý pan Klein po sobě zanechal ženu, dvě děti
a prostorný třípokojový byt s krbem na dřevo."
Když jsme se setkali poprvé, ani ses mi moc nelíbila.
- Ani ty ses mi nelíbil. - Ale ano.
Byla jsi hrozně škrobená. Teď jsi mnohem uvolněnější.
Tyhle poznámky nenávidím. Zní to jako kompliment, ale vlastně je to urážka.
Okej, tak jsi pořád tvrdá jako ocel.
Nechtěla jsem s tebou spát a ty jsi to popsal jako charakterovou vadu,
místo abys zvažoval možnost, že to má něco společného s tebou.
Jaký je zákon o promlčení u omluv?
- Deset let. - Podaří se mi to těsně před termínem.
Chtěl by sis se mnou někdy zajít na večeři?
To už jsou z nás zase kamarádi?
No ...
Ano.
Prima. Mám kamarádku.
Možná jsi v mém životě první přitažlivá žena, se kterou jsem se nechtěl vyspat.
To je báječné, Harry.
- Narodili jsme se v jedné nemocnici ... - V roce 1921.
- ... sedm dní po sobě. - Ve stejné nemocnici.
- Vyrůstali jsme jeden blok od sebe. - Oba v činžáku.
- Na Lower East Side. - Na Delancey Street.
- Když mi bylo 10, odešli jsme do Bronxu. - Bydlel na Fordham Road.
- Odstěhovali jsme se, když jí bylo 11. - Bydleli jsme na 183. ulici.
- Pracovala v 15. patře jako sestra. - Pracovala jsem u známého neurologa ...
- Já jsem měl praxi ve 14. patře. - ... Dr. Permelmana.
- Nikdy jsme se nesetkali. - Nikdy.
- Umíte si to představit? - Víte, kde jsme se potkali? Ve výtahu.
- Byla jsem na návštěvě u příbuzných. - V hotelu Ambassador.
On byl ve třetím patře a já ve dvanáctém.
Jel jsem navíc devět pater jen proto, abych si s ní mohl povídat.
Devět pater navíc.
- Haló. - Spíš?
- Ne, dívala jsem se na "Casablanku". - Který kanál?
- Jedenáct. - Díky. Už to mám.
Tak ty bys byla šťastnější s Victorem Lászlem než s Humphreym Bogartem?
- Kdy jsem to řekla? - Když jsme jeli do New Yorku.
- To tedy ne. Nic takového bych neřekla. - Dobře, fajn. Ať je tedy po tvém.
- Spala jsi? - Proč?
Protože já jsem nespal. Vážně se mi stýská po Helen.
Asi na mě něco leze. Sledoval jsem "Nechte to na Beaverovi" ve španělštině.
Není mi dobře.
Já jsem šla spát v 7:30. To se mi nestalo už od třetí třídy.
To je na depresi to nejlepší, že si odpočneš.
- Já nemám žádnou depresi. - Okej. Fajn.
Ještě pořád spíš na stejné straně postele?
Zpočátku ano, ale teď už používám celou postel.
Bože, to je báječné. Já mám divný pocit, když mi tam náhodou zabloudí noha.
Stýská se mi po ní.
- Mně se po něm nestýská. Vážně ne. - Ani trošku?
Víš, co mi chybí?
Chybí mi představa Joea.
Asi mi taky chybí jen představa Helen.
Ne, mně chybí celá Helen.
Poslední scéna.
Sbohem, Ricku. Bůh tě opatruj.
Ingrid Bergmanová. Ta má nízké nároky.
- Nízké nároky? - Existují dva druhy žen.
- S vysokými a nízkými nároky. - A Ingrid má nízké nároky?
NN, jednoznačně.
- Jaká jsem já? - Ten nejhorší typ.
Máš vysoké nároky, ale myslíš si, že je máš nízké.
- To nechápu. - Ty to nechápeš?
"Vrchní, napřed salát, ale ne s obyčejnou zálivkou.
Dala bych si balzámový ocet - zvlášť.
Pak lososa s hořčičnou omáčkou, ale omáčku chci zvlášť."
- To "zvlášť" je pro tebe velká věc. - Prostě to chci tak, jak to chci.
Já vím. Vysoké nároky.
10 000 franků by mělo uhradit naše náklady.
Naše náklady?
Louisi, myslím si, že tohle je počátek nádherného přátelství.
Tohle je vůbec ta nejlepší závěrečná filmová replika.
Určitě na mě něco leze. Možná 24 hodinový nádor.
- Nemáš žádný nádor. - Jak to víš?
- Když se tak bojíš, zajdi si k doktorovi. - Ne, ten by mi řekl, že to nic není.
- Budeš moct spát? - Když ne, tak budu okej.
- Co budeš dělat? - Zůstanu vzhůru a budu vzdychat.
Možná bych si to měl teď nacvičit.
Dobrou noc, Harry.
Dobrou noc.
Zase jsem měl ten sen, jak se miluji před olympijskými rozhodčími.
Zvládl jsem povinné sestavy a teď už jsem ve finále.
Dostal jsem 9,8 od Kanaďana, perfektních 10 od Američana,
a matka převlečená za východoněmeckou rozhodčí mi dala 5,6.
Muselo to být za seskok.
V podstatě mám stejný sen už od dvanácti let.
- Co se v něm děje? - Ne, je to příliš trapné.
- Tak mi to neříkej. - Okej, v tom snu je muž.
- Jak vypadá? - Nevím. Jaksi nemá obličej.
Muž bez obličeje. Okej. A co pak?
Strhá ze mě šaty.
- A co se stane potom? - To je všechno.
To je všechno? Muž bez obličeje z tebe strhá šaty.
A tuhle sexuální fantazii máš už od dvanácti let. Přesně stejnou?
No, někdy to trochu změním.
- Kterou část? - To, co mám na sobě.
- Co je? - Nic.
Rozhodl jsem se, že celý zbytek dne budeme mluvit takhle.
- Takhle? - Ne. Opakuj po mně.
- Pepř. - Pepř.
Pane vrchní, na mém paprikáši je příliš mnoho pepře.
Ale poctilo by mě, kdybych pojedl vaše pekanové pečivo.
To snad ne.
- Ale poctilo by mě. - Ale poctilo by mě.
- Kdybych pojedl. - Kdybych pojedl.
- Vaše pekanové pečivo. - Vaše pekanové pečivo.
- Pekanové pečivo. - Pekanové pečivo.
- Chtěla bys jít dnes večer do kina? - Chtěla bys jít ...
Neopakovat. Odpovědět, prosím. Chtěla bys jít dnes večer do kina?
- Hrozně ráda, Harry, ale já nemůžu. - Co máš? Naléhavé rande?
- Vlastně ano. Ano. - Vážně?
Ano. Chtěla jsem ti to říct, ale nevím, cítila jsem se tak divně.
- Proč? - Protože spolu trávíme tolik času.
Myslím, že je to fajn, že máš rande.
- Opravdu? - Ano.
- Tohle budeš mít na sobě? - Ano.
Vlastně nevím. Proč?
Myslím, že bys měla nosit sukně častěji. Opravdu ti moc sluší.
- Vážně? - Ano.
Myslím, že hieroglyfy jsou vlastně komiksy s hrdinou jménem Sfingy.
- Harry, měl bys taky někam vyrazit. - Nejsem na to připravený.
- Ale měl bys. - Nikomu bych teď k ničemu nebyl.
Máš načase.
To byla nejhorší noc mého života.
Teď vidíš, že to musí jít takhle.
První rande na začátku je vždycky nejhorší, Harry.
Měla jsi zatím jen jedno.
- Jak víš, že to nebude horší? - Co muže být horšího než to,
že mi po večeři vytrhl z hlavy vlas a vyčistil si s ním mezery mezi zuby?
Přímo pohádkové rande ve srovnání s mým hororem.
Začalo to dobře. Je to moc milé děvče.
A tak si povídáme v té etiopské restauraci, do které chtěla jít.
Dělal jsem vtípky, jako: "To jsem nevěděl, že v Etiopii mají jídlo."
Nebo "Expres večeře. Objednám dva prázdné talíře a můžeme jít."
Ano. Ale ona nic, ani se neusmála.
Změním konverzaci a ptám se, kam chodila do školy.
Řekla, že do Michigan State. A to mi připomnělo Helen.
Z ničeho nic mě přepadne pocit úzkosti,
rozbuší se mi srdce a potím se jako dveře od chléva.
- Helen chodila do Michigan State? - Ne, do Northwestern.
Ale obě školy patří do Velké desítky.
Tak mě to vyvedlo z míry, že jsem musel z té restaurace odejít.
Harry, myslím, že to chce čas.
Možná nám bude trvat pár měsíců, než se dokážeme bavit na rande s někým novým.
Ano.
Možná i déle, než budeme schopni jít s někým novým do postele.
Já jsem s ní šel do postele.
- Ty jsi s ní šel do postele? - Jasně.
- Já tomuhle vztahu nerozumím. - Co tím myslíš?
- Je ti s ní fajn? - Ano.
- Připadá ti přitažlivá? - Ano.
- A přesto s ní nespíš? - Ne.
Bojíš se, že bys mohl být šťastný.
Proč mi nevyjádříš uznání? Tohle je pro mě něco obrovského.
Ještě jsem neměl vztah k ženské, aby k němu nepatřil sex. Asi dospívám.
- Už jsi skončil? - Mám kupu čtvrťáků a byl jsem tady první.
- To jsi tedy nebyl. - To jsem tedy byl.
- Pošuku. - Mizero.
- Kde jsem to přestal? - Že dospíváš.
Ano.
Je to velice osvobozující. Můžu jí říct cokoli.
Chceš říct, že jí můžeš vykládat věci, které nemůžeš říct mně?
To ne, má to jen jinou perspektivu. Získávám ženský pohled na věc.
Vypráví mi o mužských, se kterými se schází, a já zase o ženských.
- Ty jí vykládáš o jiných ženských? - Ano.
Třeba nedávno jsem se miloval se ženskou a bylo to neuvěřitelné.
Dostal jsem ji do stavu, že to nebylo lidské. Vážně přitom mňoukala.
- Ty jsi přiměl ženskou, aby mňoukala? - Ano, a tyhle věci jí můžu vykládat.
A je báječné, že jí nemusím lhát, protože ji nechci dostat do postele.
- Můžu být prostě sám sebou. - Ty jsi přiměl ženskou, aby mňoukala?
Co s těmi ženami děláš? Jen tak se zvedneš a odejdeš?
- Jasně. - Vysvětli mi to. Co jim řekneš?
Řeknu, že mám brzy ráno schůzi nebo ranní zápas ve squashi.
- Ty přece nehraješ squash. - To nevědí. Právě se se mnou seznámily.
- To je nechutné. - Já vím. Cítím se hrozně.
Jsem tak ráda, že jsem s tebou nikdy nic neměla.
Skončila bych jako ženská, kterou musíš dostat ve tři ráno z postele,
abys mohl leštit krbové náčiní. A vlastně ani nemáš krb.
- Ne že bych to věděla. - Proč se vztekáš? Vždyť nejde o tebe.
Ano, jde. Jsi veřejná potupa všech žen a já jsem taky žena.
Nevím, že by si některá stěžovala.
Jasně, že ne. Příliš rychle vypadneš ze dveří.
- Myslím, že si parádně užijí. - Jak to víš?
Co tím myslíš, jak to vím? Vím to.
- Protože ty ženy ... - Ano, protože ty ženy ...
- Jak to víš, že mají opravdu. - Co to povídáš? Že orgasmus fingují?
- Možné to je. - Nenech se vysmát.
Proč? Většina žen to čas od času finguje.
- Se mnou to žádná nefingovala. - Jak to víš?
Protože to vím.
Správně. To je správně.
Já jsem zapomněla, že jsi muž.
- Co má tohle znamenat? - Nic.
Všichni muži jsou přesvědčeni, že se jim to nestalo, většina žen to dělá,
tak si to spočítej.
Ty myslíš, že bych to nepoznal?
- Ne. - Nenech se vysmát.
Jsi okej?
Ach, Bože.
Ach, ano, přesně tam.
Ach, Bože.
Ano! Ano! Ano!
Ach, Bože.
Dám si to co ona.
- Líbíš se mi bez vousu. Vidím ti tvář. - Tohle je moje tvář.
Zakláním tě.
- Díky, že jsi mě dnes večer někam vyvedl. - Nebuď hloupá.
Jestli příště na Silvestra budeme oba bez partnera, tak tě zvu na rande.
Platí.
Vidíš? Teď můžeme tancovat líčko na líčko.
Hej, vy všichni. Deset sekund do Nového roku.
- Deset, - Chceš jít na vzduch?
- Ano. - sedm, šest, pět, čtyři,
tři, dva, jedna.
Šťastný Nový rok.
- Šťastný Nový rok. - Šťastný Nový rok.
On byl hlavní poradce v chlapeckém táboře a já zase v dívčím,
a jednou pořádali večírek a on se vydal přes celou místnost.
Myslela jsem, že si jde popovídat s mou kamarádkou Maxine,
protože lidé vždycky přecházeli místnost, aby si popovídali s Maxine.
Ale on si šel popovídat se mnou a řekl mi:
"Já jsem Ben Small z rodiny Smallů na Coney Island."
V tu chvíli jsem to poznala. Asi tak jako poznáte dobrý meloun.
Ty sis sama poslala květiny.
Utratila jsem 60 dolarů za obrovskou kytici a napsala jsem si kartu,
kterou jsem chtěla nechat na stole, aby ji tam Artur náhodou uviděl.
Co na ní bylo napsané?
"Prosím, řekni ano. Miluji tě, Jonathan."
- Zabralo to? - Už nikdy nepřišel.
Zapomněl na tu charitu, které jeho žena předsedá. Nikdy od ní neodejde.
- Samozřejmě, že ne. - Máš pravdu. Já vím, že máš pravdu.
- Kde to je? - Někde v dalším bloku.
Nechce se mi věřit, že něco takového dělám.
Harry je jeden z mých nejlepších přátel a ty jedna z mých nejlepších kamarádek.
A když si padnete do oka, můžeme zůstat přáteli, neodcizit se,
jak to bývá, když chodíš s někým, kdo nezná tvé přátele.
Ty a já jsme se přece nerozešly, i když jsem začala chodit s Arturem.
Kdyby Artur odešel od ženy a já se s ním opravdu setkala,
tak jsem si jistá, že bychom se my dvě rozešly.
Nikdy od ní neodejde.
Samozřejmě, že ne.
Máš pravdu. Já vím, že máš pravdu.
- Já ti nevím. - Vždyť je to jen večeře.
Konečně jsem v bodě, kdy jsem spokojený sám se sebou a se svou prací.
- Když je tak fajn, proč s ní nechodíš ty? - Už jsem to říkal. Jsme kamarádi.
- Takže není přitažlivá? - Ne, je přitažlivá.
- Říkal jsi, že má dobrou povahu. - Má dobrou povahu.
Co je?
Když někdo není přitažlivý, tak o něm říkají, že má dobrou povahu.
Kdyby ses mě zeptal, jak vypadá a já ti řekl: "Má dobrou povahu",
pak není přitažlivá.
Ale protože jsem řekl, že má dobrou povahu, tak může být obojí.
Přitažlivá s dobrou povahou nebo nepřitažlivá s dobrou povahou.
- Takže jaká je? - Přitažlivá.
Ale ne krásná, že?
Pokaždé, když čtu Jimmyho Breslina, jako by vytruboval něco jako budíček
- pro město New York. - Co myslíš tím "budíčkem"?
Říká, že tady ve městě máme lidi, kteří jsou na podpoře.
Mohl jsem vidět nějakou z tvých výloh?
Před pár týdny jsem dělala něco s rukojmími.
- Lidé s páskami na očích. - Ano.
Napadlo mě, že to je jako konec 80. let.
To je zajímavé.
Řekněme, že nejsem velký fanda Jimmyho Breslina.
No, díky němu se ze mě stal spisovatel, ale to není důležité.
Harry, ty i Marie jste z New Jersey.
- Vážně? - Odkud?
- South Orange. - Haddonfield.
- Tak co si objednáme? - Já začnu grilovanou čekankou.
Jessi, Sally si báječně objednává. Vybere si to nejlepší,
a navíc objednává, že ani šéfkuchař neví, jak by to mohlo být dobré.
- Restaurace jsou dnes příliš důležité. - Souhlasím.
"Restaurace jsou pro lidi 80. let tím, čím bylo divadlo pro lidi 60. let."
Četla jsem to v jednom časopise.
To jsem napsal já.
- Tomu nevěřím. - Ne, vážně. Napsal jsem to já.
Nikdy v životě jsem necitovala něco z časopisu. To je úžasné.
No není to úžasné? A vážně jsi to napsal ty?
Taky jsem napsal: "Pesto je quiche 80. let."
- Nevymýšlej si. - Vážně.
- Kde jsem to jen četla? - V New York Magazine.
Sally píše pro New York Magazine.
Víš, ten článek na mě opravdu zapůsobil. Moc toho o psaní nevím.
Ale oslovil tě a to mě těší.
Chci říct, že obdivuji lidi, kteří se umí tak jasně vyjádřit.
Ještě nikdy přede mnou nikdo necitoval moje vlastní slova.
Sháním červené sametové lodičky.
Co si myslíš o Jessovi?
- No ... - Myslíš, že bys s ním mohla chodit?
- Já nevím. - Protože mně je s ním vážně fajn.
- Ty chceš chodit s Jessem. - Kdyby ti to nevadilo.
Jasně. Mám jen obavy o Harryho.
Je citlivý, prochází těžkým obdobím a nechci, abys ho zrovna teď odmítla.
To bych neudělala. Plně to chápu.
Když nechceš Marii zavolat, nevadí, když jí zavolám já?
- Ne, ne. - Dobře, dobře.
Ale dnes bys neměl. Víš, Sally je právě teď velice zranitelná.
Můžeš Marii zavolat, ale počkej tak týden. Dnes žádné kroky nepodnikej.
Fajn. To není problém. Na dnešek jsem vlastně ani nepomyslel.
No, už se mi dál nechce jít pěšky. Asi si vezmu taxík.
- Pojedu s tebou. - Prima. Taxi.
Přišel ke mně jeden člověk a řekl: "Našel jsem ti milou dívku.
Žije ve vedlejší vesnici
a je připravená se vdávat."
Neměli jsme se setkat až do svatby,
ale chtěl jsem mít jistotu.
A tak se vplížím do její vesnice, schovám se za strom
a dívám se, jak pere prádlo.
Říkám si, že když se mi nebude líbit, tak si ji nevezmu.
Ale zdála se mi moc hezká.
A tak jsem tomu muži řekl "Okej".
Vzali jsme se.
Jsme spolu už 55 let.
O čtyři měsíce později
- Tohle si musím koupit. - Harry, jsme tady kvůli Jessovi a Marii.
- Něco najdeme. Mají tady prima zboží. - Měli jsme jít do květinářství.
- Tady. To je pro ně jako dělané. - Co je to?
Bateriová tropická přilba s větrákem.
- Proč je to nezbytné k životu? - To nevím.
Podívej se tady. Dělá to i fantastické pomfrity.
Fajn. Přivolejte psy. Hon končí.
Sally, tohle je vůbec nejlepší.
Sally, přihlas se u mě, prosím.
Podívej. Tohle je báječné. To se ti bude líbit.
Tohle je zpívající mašina. Podívej, ty zpíváš sólo a tady máš doprovod.
- Tohle je z Oklahomy! - "Surrey With the Fringe on Top."
Ano, to je perfektní.
Teď ty.
Co je?
Můj hlas, že jo? Tobě se nelíbí můj hlas.
- Já vím, je hrozný. Joe ho neměl ... - To je Helen.
Helen?
Jde přímo ke mně.
- Jak se máš, Harry? - Fajn. Mám se fajn.
Tohle je Ira Stone. Harry Burns.
Harry.
Promiňte. Tohle je Sally Albrightová. Helen Hillsonová a Ira.
Sally.
- Těší mě. - Ahoj.
No ...
- Tak nashle. - Ano. Sbohem.
Těšilo mě, Iro.
Jsi okej?
Ano, je mi výborně.
Vypadala nějak divně, ne? Vážně vypadala divně.
- Nikdy předtím jsem ji neviděla. - Věř mi. Nějak jí ztěžkly nohy.
- Určitě zadržuje vodu. - Harry.
Věř mi, ta ženská šetřila se vším.
Vážně jsi okej?
Je mi fajn. Podívej, jednou k tomu muselo dojít.
Ve městě s osmi milióny jednou musíš narazíš na svou bývalou. Tak se to stalo.
A teď je mi fajn.
Mně se to líbí. Funguje to. Je to pro mě "domov".
Dobře. Ať to posoudí Harry a Sally.
Co si o tom myslíte?
- Je to hezké. - Případ je uzavřen.
Jasně, že se mu to líbí - je to chlap.
Sally?
Co je na tom tak hrozného?
Je to tak hrozné, že to ani nejde vysvětlit, co je na tom tak hrozného.
Miláčku, já taky nemám výhrady ke tvým věcem.
Kdybychom měli o pokoj více, mohl bys tam dát i ty své barové stoličky ...
Miláčku, moment. Moment. Tobě se nelíbí moje barové stoličky?
Harry, no tak, někdo přece musí stát při mě.
Já stojím při tobě. Chci jen, abys měl dobrý vkus.
Já mám dobrý vkus.
Každý si myslí, že má dobrý vkus, ale přece ho nemůžou mít všichni.
Víš, to je zvláštní. Taky jsme takhle s Helen začínali.
Společně jsme věšeli obrazy, vybírali kachličky. A víš, co se stane pak?
Za šest roku zpíváš "Surrey With the Fringe on Top" před Irou.
- Musíme se o tom bavit právě teď? - Ano. Teď je k tomu ideální doba,
protože chci, aby naši přátelé těžili z moudrosti mých zkušeností.
Teď je všechno báječné. Všichni jsou šťastní a zamilovaní a je to paráda.
Ale dříve nebo později na sebe budete ječet kvůli tomu, kdo dostane tenhle talíř.
Talíř za 8 dolarů vás přijde na 1 000 za telefonáty rozvodovým advokátům.
- Harry. - Prosím.
Jessi, Marie, udělejte mi radost pro své vlastní dobro.
Zapište si své jméno do účetní knihy dříve, než zapomenete, komu co patří,
protože jednoho dne vybojujete 15 kol o to, komu patří tenhle kávový stolek.
Tenhle idiotský kávový stolek s kolem od žebřiňáku koupený ve frcu.
- Myslel jsem, že se ti líbí. - Snažil jsem se být milý.
Právě narazil na Helen.
Chci, abys věděl,
že nikdy nebudu chtít ten kávový stolek s kolem od žebřiňáku.
Já vím, já vím, neměl jsem to dělat.
Harry, musíš si najít způsob, jak nedávat najevo veškeré své emoce
ve chvíli, kdy je pocítíš.
- Ale, opravdu? - Ano.
Všechno má svůj čas a místo.
Řekni mi, až budeš zase přednášet společenské chování a já se přihlásím.
Hej! Nemusíš si vybíjet svůj vztek na mně.
Mám právo vybít si na tobě trochu vzteku.
Zvlášť, když mi rady do života dává slečna Akurátní.
- Co má tohle znamenat? - Tebe nic nerozčílí.
- Ty se nikdy kvůli ničemu nenaštveš. - Nebuď k smíchu.
Cože?
Nejsi kvůli Joeovi nikdy naštvaná. Nikdy se tím nevzrušuješ. Jak je to možné?
- Copak nepociťuješ žádnou ztrátu? - Tyhle kraviny nemusím poslouchat.
- Proč tedy s nikým nechodíš? - Scházím se s lidmi.
Scházíš! Spala jsi od rozchodu s Joem aspoň s jedním mužským?
Co má k čertu tohle s tím společného?
Když si s někým zašoustám, dokážu tím, že jsem se přes Joea přenesla?
Musíš se vrátit do New Jersey, protože už ses v New Yorku se všema vyspal.
A nemyslím si, že by se tím pro tebe Helen změnila v matnou vzpomínku.
Já se budu s někým milovat, až to bude opravdové milování.
Ne jako to děláš ty z pomstychtivosti nebo co.
Už jsi skončila?
Ano.
Můžu něco říct?
Ano.
Promiň. Promiň.
Nechci slyšet ani slovo.
Je to opice, opice. Opice vidí, opice udělá.
- Je to opičák. Opičit se po někom. - Je to děcko.
- Planeta opic. - Říkala děcko. Zkus Planetu tupců.
- Nevypadá to jako děcko. - Velká pusa. Jagger jako děcko.
- Opičátko. - Přestaň s těmi opicemi.
- Dětský dech. - Ústa Rosemaryina děťátka?
- "Nevrátíš se domu, chlapečku Bille?" - Políbit děťátko.
- "Ústa melancholického dítěte." - Rybí mládě. Ústa rybího mláděte.
- 15 sekund. - Velká huba.
- Babyboom. - Děcko.
Nakresli něco, co něco připomíná.
- Plačící děcko. Políbit děťátko. - Plivající dítě. Vymítačské dítě.
- "Ano, pane, to je moje dítě." - "Ne, pane, myslím, že ne."
- Tak konec. Čas vypršel. - Dětské žvatlání.
Dětské žvatlání? Co to má být? To přece není rčení.
Ale "ústa rybího mláděte" uchvátila celý národ. Každý to rčení používá.
Konečný počet bodů. Náš tým: 110.
A vy máte 60.
- Fuj. Podvod. Určitě to byl podvod. - Ubohost.
- Neumím malovat. - Tohle je dítě a zcela jasně žvatlá.
Jsi báječná.
- Kdo chce kávu? - Já a miluji tě.
- Máš čaj? - Pořádně silný.
- Pomůžu ti. Bez kofeinu? - Ano.
- Tři. - Ano, prosím.
- Kde je koupelna? - Tamty dveře a na konci chodby.
Vůbec mi to nepřipadlo jako děcko.
- Která část? - To celé.
- Chtěl jsi mi ukázat obal své knížky. - Ano, mám ho ve svém doupěti.
Juliane, posluž si. Dej si vínko, cokoli, okej?
Líbí se mi říkat doupě. Zní to tak hezky.
Emily je pro Harryho trochu mladá, nezdá se ti?
No, je sice mladá, ale podívej se, co dokázala.
Co dokázala? Udělala zákusky.
- Nezdá se ti Julian trochu zkostnatělý? - Je fajn. Měl bys s ním dát řeč.
Na řeč je pro mě příliš vysoký.
Dělá 3 500 čokoládových koláčku týdně.
Emily je "Teta Emily"?
Minulý týden nás vzal na zápas Met. Bylo to fantastické.
- Vy všichni jste šli na zápas Met? - Ano, ale bylo to na poslední chvíli.
Sally baseball nenávidí.
Harry vůbec nemá sladkosti rád.
Julian je báječný.
Já vím. Je dospělý.
- Emily je úžasná. - Ano. Ale když jsem se zeptal, kde byla,
když zastřelili Kennedyho, řekla: "Oni zastřelili Tedy Kennedyho?"
- Haló? - Jsi sám?
Ano. Právě jsem dočítal knihu.
- Mohl bys přijít? - Co se stalo?
- On se žení. - Kdo?
Joe.
Hned jsem tam.
- Ahoj. - Jsi v pořádku?
Pojď dál.
- Promiň, že jsem ti volala tak pozdě. - To je v pořádku.
- Potřebuji kapesník. - Okej.
Okej.
Prostě zavolal: "Chtěl jsem se zeptat, jak se máš."
"Fajn. A jak se máš ty?" "Fajn."
Jeho sekretářka má dovolenou a tak nic nestíhá.
Má velký případ v Newarku, bla, bla, bla.
A já sedím u telefonu a říkám si: "Už jsem se z toho dostala, vážně.
Nechce se mi věřit, že mě tohle kdysi vůbec jen vzdáleně zajímalo."
A pak mi řekl: "Mám pro tebe novinu."
Pracuje v jeho kanceláři jako právnička na zácvik. Jmenuje se Kimberly.
Právě se s ní seznámil.
Měla by to být jeho přechodná láska, ne "ta pravá".
Po celou dobu jsem si říkala, že se nechce ženit.
Ale pravda je, že se nechtěl oženit se mnou.
Nemiloval mě.
Kdybys ho teď mohla vzít zpátky, udělala bys to?
Ne.
Ale proč si mě nechtěl vzít?
- Co je na mně špatného? - Nic.
- Jsem problematická. - Jsi náročná.
- Jsem příliš strukturovaná, uzavřená. - Ale správným způsobem.
Ne, ne, ne. Vyštvala jsem ho.
A bude mi už 40.
Kdy?
- Někdy. - Za osm let.
Ale je to tady. Sedí to tady jako obrovská slepá ulička.
U mužů to je něco jiného. Charlie Chaplin měl děti, když mu bylo 73.
Ano, ale byl moc starý na to, aby je zvedl.
Pojď sem. Pojď sem.
Všechno bude okej.
Bude to v pořádku, uvidíš.
Jen do toho. Stejně nepatří mezi mé oblíbené.
Všechno bude okej.
Okej?
Okej.
- Udělám trochu čaje. - Harry, mohl bys mě ještě chvíli držet?
Jasně.
Okej?
Je ti příjemně?
Jasně.
- Chceš něco k pití? - Ne, jsem v pořádku.
Jdu si vzít trochu vody, takže mě to opravdu neobtěžuje.
Okej. Tak vodu.
Ty máš všechny videokazety podle abecedy a na kartičkách.
Díky.
- Chceš se na něco podívat? - Ne. Pokud nechceš ty.
Ne. To je okej.
- Chceš spát? - Okej.
Kam jdeš?
Musím už jít.
Musím se jít domu převléknout a jít do práce. Však ty taky.
Ale po práci bych tě rád vzal na večeři, jestli máš volno. Máš volno?
- Ano. - Tak fajn. Zavolám ti později.
- Fajn. - Fajn.
- To je pro tebe. - Haló.
- Promiň, že volám tak brzy. - Jsi v pořádku?
Nikdo z mých známých by nevolal tak brzy.
- Nikdo známý by nevolal tak brzy. - To je hrozné.
- Musím s tebou mluvit. - Co se stalo?
- Přišel ke mně Harry. - Přišel jsem k Sally.
- Rozrušilo mě, že se Joe žení. - Pak to šlo ráz na ráz.
- Najednou jsme se líbali, a pak - k tomu došlo.
Došlo k tomu.
- To je báječné. - Modlili jsme se za to.
- Měli jste to udělat hned na začátku. - Měli jste to udělat dávno.
- Patříte k sobě. - Zabil jsi dvě mouchy jednou ranou.
- Dva mínusy dávají jedno plus. - Jaké to bylo?
- Během toho to bylo dobré, - Dobré,
- ale pak jako bych se začal dusit. - ale pak už ne.
- To je mi líto. - To nejhorší.
- Musel jsem pryč. - Prostě zmizel.
- Cítím se špatně. - Je mi trapně.
Není to tvoje vina.
- Něco na mě leze. - Začínám mít rýmu.
Podívej, prostě to nevyšlo.
Nechoď s nikým do postele, když zjistíš, že se tvůj bývalý přítel žení.
- Kdo to tam povídá? - To je Jess?
- To je Jane Fondová na kazetě. - To je Bryant Gumbel.
Chceš přijít na snídani?
- Ne, necítím se na to. - Ne, je mi strašně.
- Dobře. - Chci říct, že je moc brzy.
- Ale zavolej mi později. - Zavolám ti později.
- Okej. Sbohem. - Sbohem.
- Sbohem.
- Proboha! - Já vím.
Řekni mi, že už nikdy nebudu muset být znovu svobodná.
Už nikdy nebudeš muset být znovu svobodná.
Prostě mu řeknu, že jsme udělali chybu.
Sally, byla to chyba.
Jen doufám, že se mi to podaří říct jako první.
Doufám, že to řekne dříve než já.
- Byla to chyba. - Jsem tak rád, že si to taky myslíš.
Neříkám, že minulá noc nebyla fantastická.
- To tedy byla. - Ano, byla.
- Ale nemělo k tomu vůbec dojít. - Nezbývá mi než souhlasit.
- Jsem tak ráda. - Prima.
Ano.
Dva míchané zeleninové saláty.
Je fajn, když můžeš s někým sedět a nemusíte si spolu povídat.
Většinou když jdeš s někým do postele,
tak ti vypravuje všechny své historky a ty jí zase vykládáš svoje.
Ale Sally a já jsme si už všechny svoje historky vyslechli.
A tak když jsme se dostali do postele, nevěděli jsme, co máme dělat. Rozumíš?
Jasně, Harry.
Já nevím.
Možná se ve vztahu dostaneš do bodu, kdy už je na sex pozdě. Rozumíš?
Přivede se sebou Harry někoho na svatbu?
Myslím, že ne.
- Chodí s někým? - Chodil s tou antropoložkou, ale ...
- Jak vypadá? - Štíhlá, hezká, prsatá.
Postrach pro každou ženu.
Tak co na to říkáš?
Marie.
Řekni mi pravdu.
Jsou zkrátka překrásné.
Sešli jsme se tady dnes, abychom oslavili sňatek Marie a Jessa.
A posvětili jejich manželský slib.
Slib, který na sebe vezmou, spojí jejich životy.
Víno, které spolu vypijí, sváže dohromady všechny jejich naděje.
A podle prstenu, které budou nosit,
je všichni poznají jako manžele.
Nikdy jsem ji neviděla tak šťastnou. Je to úplně jiný člověk.
Ano, to tedy je. Je to sice báječné, ale co uděláme s tebou?
- Se mnou? - Miláčku, chceš si zatančit?
- Ale ano. Ano, chci. - Promiň.
- Ahoj. - Ahoj.
- Hezká svatba. - Překrásná.
Páni, tyhle svátky jsou drsné. Každý rok přetrpím ode Dne díkuvzdání po Nový rok.
Spousta sebevražd.
- Dáte si hrachový lusk s garnátem? - Děkuji.
- Jak se máš? - Prima.
- Chodíš s někým? - Harry.
- Co je? - Nechci o tom mluvit.
- Proč ne? - Prostě o tom nechci mluvit.
Proč se přes to nedokážeme dostat? Copak to v sobě poneseme navždycky?
- Navždycky? Vždyť se to stalo teď. - Stalo se to před třemi týdny.
Víš, že jeden lidský rok znamená pro psa sedm let?
Ano.
Má snad podle tohohle scénáře být jeden z nás pes?
- Ano. - Tak kdo je ten pes?
- Ty. - Já. Já jsem pes?
Tak já jsem pes. Já ...
Tak to není. Ty jsi pes. Chováš se, jakoby to, co se stalo, nic neznamenalo.
Ne, to ne, ale proč to musí znamenat všechno?
Protože to znamená. Víš to sám nejlépe, protože když se to stane, tak odejdeš.
- Neodešel jsem. - Spíše jsi sprintoval pryč.
- Dohodli jsme se, že to byla chyba. - Nejhorší, jakou jsem kdy udělala.
- Co ode mně chceš? - Nic.
Fajn. Ale zcela na rovinu. Tehdy jsem nepřišel, abych se s tebou miloval.
Ale ty jsi na mě koukla těma ubrečenýma očima: "Nechoď pryč. Drž mě, Harry."
- Co jsem mohl dělat? - Chceš tím říct, že jsi mě litoval?
- Ne. Byl jsem ... - Běž se vycpat!
Můžete mi laskavě věnovat pozornost?
Rád bych navrhl přípitek na zdraví Harryho a Sally.
Na Harryho a Sally.
Kdybychom Marie nebo já našli v jednom z nich aspoň vzdálené zalíbení,
tak bychom tady dnes nebyli.
Ahoj, to jsem já. Jsou svátky
a tak mě napadlo, abych ti připomněl, že to je doba odpuštění.
A taky, i když to není všeobecně známo, období plazení v prachu.
Až budeš mít chuť mi zavolat,
tak ti s radostí předvedu tradiční vánoční plazení v prachu.
Zavolej mi.
Ahoj, nejsem doma. Brzy zavolám nazpět.
Jestli tam jsi, tak zvedni sluchátko. Vážně si chci s tebou promluvit.
To, že neodpovídáš, mě vede k přesvědčení, že buď za A: nejsi doma,
za B: jsi doma, ale nechceš se mnou mluvit, nebo za C:
jsi doma, zoufale chceš se mnou mluvit, ale spadlo na tebe něco těžkého.
Jestli je to A nebo C, zavolej mi prosím nazpět.
Zřejmě se mnou nechce mluvit. Co mám dělat, nechat se praštit do hlavy?
Jestli chce zavolat, zavolá. Nebudu ze sebe dále dělat troubu.
Když cítíš smutek a samotu,
tak ti můžu posloužit.
Řekni to tomu, kdo jediný tě baští.
Dokážu být vřelý a něžný.
Zavolej mi.
Možná už je pozdě na zavolání,
ale neboj se zavolat mi.
Zavolej mi a já přiběhnu.
Zavolej mi.
- Ahoj, Harry. - Ahoj. Ahoj. Ahoj.
Nevěděl jsem, že budeš ... že jsi tam.
- Co děláš? - Právě jsem šla ven.
Kam jdeš?
- Co chceš, Harry? - Nic. Nic.
Jen jsem se ti chtěl omluvit.
Okej.
- Už musím jít. - Počkej chvilku. Počkej moment.
Co děláš na Silvestra? Jdeš na oslavu k Tylerovým? Já nemám partnerku.
Jestli taky nemáš partnera, tak jsme si kdysi říkali, že budeme spolu a ...
Já už tohle nehodlám dělat. Nejsem pro tebe žádná cena útěchy.
Sbohem.
A tak jsme opět tady. Šestnáctý každoroční "Rockový Silvestr",
který vysíláme v přímém přenosu.
A co je na tom špatného? Máš Dicka Clarka - to je tradice.
Sušenky Mallomars, nejlepší sušenky všech dob.
A právě se chystáš vyhrát pro Knicks první šampionát od roku 1973.
Nevím, proč jsem se sem nechala zatáhnout.
Tohle je o moc lepší. Čerstvý vzduch, ulice mám jenom pro sebe.
Kdo chce být na obrovské přecpané party a předstírat, že se dobře baví?
A navíc je teď ideální doba, abych dohnal prohlížení výloh.
Tohle je dobré.
A ten chlapík povídá: "Přečti si tu kartu."
- Já jdu domů. - Teď neseženeš žádného taxíka.
Ach, Bože!
Uvědomuješ si, že by z nás nikdy nemohli být kamarádi.
- Proč ne? - Myslím tím,
že muži a ženy nemohou být kamarádi, protože se mezi ně vždy připlete sex.
To není pravda.
Žádný muž nemůže mít za kamarádku ženu, kterou považuje za přitažlivou.
- Neustále s ní chce mít sex. - A co když žádný sex nechtějí?
To je jedno. Jak je sex jednou venku, kamarádství je odsouzené k záhubě.
A to je konec příběhu.
- Myslím, že my dva nebudeme kamarádi. - Asi ne.
To je škoda.
Byl jsi jediný člověk, kterého jsem v New Yorku znala.
- Jdu. - Už je skoro půlnoc.
- Představa, že se s nikým nepolíbím ... - Já tě políbím.
Hej, taxi. Taxi.
Do prdele.
- No tak zůstaň. Prosím. - Díky, Jessi. Já zkrátka musím jít.
- Počkej dvě minutky. - Zítra ti zavolám.
Moc jsem o všem přemýšlel a problém je v tom, že tě miluji.
- Cože? - Miluji tě.
- Co čekáš, že ti na to řeknu? - Co třeba, že mě taky miluješ?
- Co třeba, že odcházím? - Copak to, co jsem řekl, nic neznamená?
Nezlob se, Harry. Já vím, že je Silvestr a že se cítíš osamělý,
ale nemůžeš se tady jen tak objevit, říct, že mě miluješ a čekat, že je všechno okej.
- To prostě nejde. - A jak to tedy jde?
- To nevím, ale takhle ne. - Tak co tedy takhle?
Miluji tě, protože máš rýmu, když je venku 20 nad nulou.
Miluji tě, protože ti trvá půldruhé hodiny, než si objednáš chlebíček.
Miluji tě, protože se ti tady dělá vráska, když na mě koukáš jako na cvoka.
Miluji tě, protože když s tebou strávím celý den, cítím na sobě tvůj parfém.
A miluji tě, protože si chci s tebou povídat než večer usnu.
A není to kvůli tomu, že jsem osamělý nebo že je Silvestr.
Přišel jsem, protože když si uvědomíš, že chceš s někým strávit zbytek života,
tak chceš ten zbytek života začít co nejdříve.
Vidíš?
To jsi celý ty, Harry.
Začneš říkat takovéhle věci a já tě pak nemůžu nenávidět.
A já tě nenávidím, Harry.
Vážně tě nenávidím.
Nenávidím tě.
Co tahle písnička vlastně znamená? Po celý život jsem to nevěděl.
"Když zapomeneme na staré přátele" - to máme na staré přátele zapomenout?
Nebo když na ně zapomeneme, tak si na ně máme vzpomenout?
Což není možné, když už jsme na ně zapomněli.
Nebo to znamená, že si máme pamatovat, že jsme na ně zapomněli nebo tak nějak.
V každém případě to je o starých přátelích.
Když jsme se potkali poprvé, tak jsme se nenáviděli.
Ne, já jsem tě nenáviděla. Podruhé sis mě už ani nepamatoval.
Ale ano. Pamatoval.
Když jsme se potkali potřetí, stali se z nás kamarádi.
- Byli jsme kamarádi hodně dlouho. - A pak jsme zase nebyli.
A pak jsme se do sebe zamilovali.
- Za tři měsíce jsme se vzali. - Trvalo to jen tři měsíce.
12 let a tři měsíce.
- Měli jsme opravdu nádhernou svatbu. - Vážně to byla překrásná svatba.
- Měli jsme obrovský kokosový dort. - Obrovský kokosový poschoďový dort.
A vedle něho byla zvlášť hustá čokoládová poleva.
Správně. Ne každý ji má rád na dortu, protože se tím rozmočí.
A právě kokos silně saje polevu, takže je důležité mít ji zvlášť.
Titulky Visiontext: Jan Edlman Subtitles Rip by Gibbon, majo0007